ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» травня 2020 року

м. Харків

справа № 2-296/11
провадження 22ц/818/2656/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач – Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі – Пісковий В.В., ОСОБА_1 .М., ОСОБА_2 М.В.,
особа, яка подає апеляційну скаргу – ОСОБА_3 , представниця особи, яка подає апеляційну скаргу – ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року в складі судді Бегунц А.О.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2010 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11300691000, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав кредит в сумі 25 000,00 швейцарських франків, що станом на момент видачі кредиту складало 114 563,53 грн зі строком до 19 лютого 2015 року та сплатою процентів за використання кредиту в розмірі 10,49% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором відповідачі передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору іпотеки від 19 лютого 2008 року.

Зазначив, що ОСОБА_5 належним чином свої зобов`язання не виконував, тому у нього станом на 05 жовтня 2010 року виникла заборгованість, загальна сума якої становить 27 648,06 швейцарських франків, що еквівалентно 224 896,30 грн, з яких заборгованість за кредитом 17 409,70 швейцарських франків, що еквівалентно 141 614,89 грн; прострочена заборгованість за кредитом 5 210,97 швейцарських франків, що еквівалентно – 42 387,34 грн; прострочена заборгованість за процентами – 3949,44 швейцарських франків, що еквівалентно – 32 125,74 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом – 637,95 швейцарських франків – 5189,26 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом – 440,00 швейцарських франків, що еквівалентно – 3579,07 грн.

Вказав, що підписанням договору іпотеки іпотекодавці погодились на те, що у разі настання підстави, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Зазначив, що на даний час заборгованість за кредитним договором не погашена, що призводить до збільшення суми збитків, завданих банку.

Просив звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та надвірні будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 шляхом проведення публічних торгів за ціною, визначеною на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності з подальшим направленням отриманих грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором № 11300691000 від 19 лютого 2008 року на користь банку; стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь банку державне мито за подання позовної заяви в сумі 1700,00 грн, сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн та витрати, пов`язані з викликом відповідачів до суду.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задоволено; звернено стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та надвірні будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 шляхом проведення публічних торгів за ціною, визначеною на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності з подальшим направленням отриманих грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором № 11300691000 від 19 лютого 2008 року на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»; стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» сплачене державне мито за подання позовної заяви в сумі 1700,00 грн та сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, згідно з яким відмовити банку в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 22 липня 2006 року. Проте, іпотечний договір укладено без її згоди, оскільки вона є співвласником предмета іпотеки, що є підставою для визнання його недійсним.

Зазначила, що на останній сторінці договору іпотеки не зазначено відомостей про перевірку нотаріусом факту того, чи перебуває ОСОБА_5 у шлюбі та не зазначено відомостей про отримання письмової згоди дружини на укладення цього договору іпотеки.

Вказала, що житловий будинок та надвірні будівлі був придбаний відповідачами у справі за договором купівлі-продажу від 18 вересня 2003 року, за яким відповідачі є власниками по 1/3 частині будинку кожний.

Вважала, що предмет іпотеки у 1/3 його частині є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , оскільки хоча ОСОБА_5 і став власником 1/3 частини майна до моменту офіційної реєстрації шлюбу з нею, однак у той час, коли вони вже проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, вона також приймала фінансову участь у купівлі нерухомого майна, разом із чоловіком приблизно у рівних долях надавала грошові кошти на 1/3 частину вартості будинку.

Посилалася на те, що вона звернулася до суду з позовами про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на майно, а також про визнання договору іпотеки недійсним, виключення з державних реєстрів записів про обтяження предмета іпотеки, визнання договору поруки припиненим.

В апеляційній скарзі міститься клопотання про витребування доказів, яке подано також окремим документом та залишено без задоволення в порядку частини 4 статті 259 ЦПК України. В суді апеляційної інстанції представницею ОСОБА_3 заявлено клопотання про виклик свідків, яке також залишено без задоволення в порядку частини 4 статті 259 ЦПК України за його необгрунтованістю. 

18 травня 2020 року від ОСОБА_7 та ОСОБА_5 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони вважали рішення суду незаконним, а апеляційну скаргу – обгрунтованою. При цьому фактично виклали обставини, які відомі їм зі слів ОСОБА_5 щодо участі ОСОБА_3 щодо придбання іпотечної нерухомості.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 19 березня 2020 року  ОСОБА_8 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року  ОСОБА_8  клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку задоволено, поновлено строк на апеляційне оскарження заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року, відкрито апеляційне провадження у справі, зупинено дію заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року та вирішено розглядати справу у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

17 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 2-296/11 (22ц/818/2656/20) за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду – залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що боржник основне зобов`язання, забезпечене іпотекою, виконував неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, тому іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, що відповідає вимогам статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11300691000, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 25 000,00 швейцарських франків та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 114 563,53 грн. Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 19 лютого 2015 року. За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 10,49% (а.с.3-7, 116-120).

19 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: житловий будинок та надвірні будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцям в рівних частках кожному на підставі договору купівлі-продажу (а.с.8-9).

Із розрахунку заборгованості за договором № 11300691000 від 19 лютого 2008 року вбачається, що станом на 05 жовтня 2010 року ОСОБА_5 має заборгованість перед банком в розмірі 27 648,06 швейцарських франків, що еквівалентно 224 896,30 грн, з яких заборгованість за кредитом 17 409,70 швейцарських франків, що еквівалентно 141 614,89 грн; прострочена заборгованість за кредитом 5 210,97 швейцарських франків, що еквівалентно – 42 387,34 грн; прострочена заборгованість за процентами – 3949,44 швейцарських франків, що еквівалентно – 32 125,74 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом – 637,95 швейцарських франків – 5189,26 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом – 440,00 швейцарських франків, що еквівалентно – 3579,07 грн.

18 вересня 2003 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець продав, а покупці купили в рівних частинах кожний, належний продавцеві на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.124).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1580561 від 26 вересня 2003 року ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є власниками житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 кожний по 1/3 частці (а.с.125). 

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 22 липня 2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.65, 115) та є батьками ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.133).

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання обома сторонами.

У частині першій статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі  та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» визначає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього Закону.

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі, деякі специфічні правила для здійснення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків позичальником, прийняв правильне рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення публічних торгів за ціною, визначеною на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності з подальшим направленням отриманих грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк».

При цьому суд першої інстанції не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». 

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. 

У спорах цієї категорії лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18).

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що договір іпотеки на нерухоме майно укладено без її згоди, оскільки вона є співвласником предмета іпотеки, що є підставою для визнання його недійсним; що договір іпотеки не містить відомостей про отримання письмової згоди дружини на укладення цього договору іпотеки; що предмет іпотеки у 1/3 його частині є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , оскільки хоча ОСОБА_5 і став власником 1/3 частини майна до моменту офіційної реєстрації шлюбу з нею, однак у той час, коли вони вже проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, вона також приймала фінансову участь у купівлі нерухомого майна, разом із чоловіком приблизно у рівних долях надавала грошові кошти на 1/3 частину вартості будинку; що вона звернулася до суду з позовами про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на майно, а також про визнання договору іпотеки недійсним, виключення з державних реєстрів записів про обтяження предмета іпотеки, визнання договору поруки припиненим, не заслуговують на увагу і спростовуються встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи і положеннями законодавства та не є підставами для скасування судового рішення.

Виходячи з меж розгляду справи судом апеляційної інстанції інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості заочного рішення апеляційна скарга не містить.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Разом з тим слід зазначити, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

У  статті 129 Конституції України  закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 8 частини третьої  статті 129 Конституції України  основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої  статті 129 Конституції України, частини другої  статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Частина перша  статті 352 ЦПК України  надає право учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи – учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. 

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник.

Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року, справа № 639/9780/15-ц, провадження № 61-17957ск19.

Право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2019 року, справа № 178/1047/17-ц, провадження №61-28598св18.

Як в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 13), так і в Конституції України (стаття 55) передбачено, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Такі самі положення передбачені Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України. Зокрема, статтею 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України право на судовий захист, особа повинна вказати власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно – примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи – позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Оскаржуваним заочним рішенням суду звернено стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та надвірні будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . При цьому, як вбачається з матеріалів справи жодного відношення до предмета іпотеки ОСОБА_3 не має та належних і допустимих доказів щодо цього матеріали справи не містять. Спірний будинок разом з надвірними будівлями придбано відповідачами без участі ОСОБА_3 , яка на час придбання цього будинку, не мала ніякого відношення до цієї родини. Під час передачі цього будинку в іпотеку в цілому не потрібно було її згоди на передачу 1/3 його частини, оскільки вона не була ані співвласницею цього будинку, ані дружиною одного із співвласників під час його придбання. Пояснення відповідачів щодо матеріальної участі ОСОБА_3 у придбанні спірного будинку не заслуговують на увагу, оскільки по – перше, відповідачі є заінтересованими особами, а по – друге, будь – яких доказів надання матеріальної допомоги матеріали справи не містять.

Оскаржуючи заочне рішення суду першої інстанції щодо звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_3 , яка не приймала участі у справі, права та обов`язки якої не містяться в мотивувальній частині рішення та питання щодо її прав та обов`язків не вирішувалося в резолютивній частині, обрала спосіб захисту, який не забезпечує відновлення її порушеного права.

Враховуючи, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту, обрання нею способу захисту, який не забезпечує відновлення її порушеного права, судова колегія вважає, що доводи та вимоги апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції. 

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочне рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України не вирішується.

Враховуючи, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року зупинено дію заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_3  залишено без задоволення, наявні підстави для його поновлення. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року – залишити без змін.
Поновити дію заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року, дія якого зупинена ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.