Ухвала

09 червня 2020 року 
 
м. Київ
 
справа № 523/5887/18
провадження № 61-8153ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» на постанову Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час прогулу,  
 
ВСТАНОВИВ: 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» (далі -ТОВ «ФК «Здоров`я») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади регіонального менеджера (управителя) з продажу сектору зовнішньої служби відділу аналізу та маркетингу ТОВ «ФК «Здоров`я» на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), проте наміру звільнятися у неї не було та заяву про звільнення за угодою сторін вона відповідачу не подавала.
На думку ОСОБА_1 звільнення пов`язано з її вагітністю та небажанням роботодавця у зв`язку з цим приймати на себе додаткові зобов`язання.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила скасувати наказ ТОВ «ФК «Здоров`я» від 23 березня 2018 року № 121-ок в частині її звільнення з посади регіонального менеджера (управителя) з продажу сектору зовнішньої служби відділу аналізу та маркетингу, поновити її на вказаній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 березня 2018 року.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала достатніх доказів того, що її волевиявлення на подачу заяви про звільнення не було вільним, а також, що воно не відповідало її внутрішній волі.
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ виконуючого обов`язки голови генерального директора ТОВ «ФК «Здоров`я» Новікова В. В. від 23 березня 2018 року № 121-ок про звільнення ОСОБА_1 з посади регіонального менеджера (управителя) з продажу сектору зовнішньої служби відділу аналізу та маркетингу за угодою сторін по пункту 1 статті 36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді регіонального менеджера (управителя) з продажу сектору зовнішньої служби відділу аналізу та маркетингу ТОВ «ФК «Здоров`я» з 24 березня 2018 року. Стягнуто з ТОВ «ФК «Здоров`я» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2018 року по 27 квітня 2020 року в загальній сумі 469 392,50 грн з утриманням податків, страхових внесків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ТОВ «ФК «Здоров`я» на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 762,00 грн.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги частково, апеляційний суд визнав доведеними обставини відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення за згодою сторін з 23 березня 2018 року. при цьому апеляційний суд зазначив, що сам по собі факт вимушеної подачі позивачем у квітні 2017 року відповідачу заяви про звільнення за згодою сторін без дати складання та дати звільнення, які є обов`язковими реквізитами для такої заяви, не має правового значення та не може бути підставою для відмови в позові, а тому необхідності у відкликанні такої нікчемної заяви в подальшому (в період роботи) у ОСОБА_1 не було. Саме цим пояснюється та обставина, що в позові було зазначено, що заяву про звільнення за згодою сторін позивачем не було подано, оскільки в суді ОСОБА_1 показала, що не могла припустити, що до звільнення може бути причетна її заява про звільнення без зазначення дати звільнення та дати складання, які в подальшому були проставлені сторонньою (іншою) особою, тобто на підставі сфальшованої заяви. Розраховуючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд виходив з загальної кількості робочих днів у періоді з 24 березня 2018 року по 27 квітня 2020 рік.
У травні 2020 року ТОВ «ФК «Здоров`я» подало касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2020 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «Здоров`я»  залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали, але не більше десяти днів з дня закінчення карантину,  зокрема доплатити судовий збір у розмірі 7 978,24 грн .
У червні 2020 року ТОВ «ФК «Здоров`я» подало матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема копію платіжного доручення від 02 червня 2020 року № 6662 про сплату судового збору у розмірі 7 978,24 грн.
Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, зокрема такими підставами є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права виключно у випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Підставами касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без врахування висновку що при визначенні суми стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди суд у резолютивній частині повинен вказувати таку суму без утримання податків та обов`язкових зборів, який викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також у касаційній скарзі, заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо підстав зарахування до часу вимушеного прогулу період перебування особи у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, які не оплачуються роботодавцем (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки апеляційний суд розглянув справу без виклику сторін у спрощеному провадженні всупереч положенням статті 369 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга подана у передбачений законом строк, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
З урахуванням наведеного касаційне провадження в цій справі необхідно відкрити.
 
Крім того, матеріали касаційного провадження містять клопотання заявника про зупинення виконання (дії) постанови Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року у справі № 523/5887/18 до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
 
Клопотання обґрунтовано тим, що поворот виконання рішення у даній категорії справ не допускається, що може призвести до порушення прав та законних інтересів заявника.
 
Згідно зі змістом частини восьмої статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.
 
Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Перелік справ, у яких суди допускають негайне виконання судових рішень, визначений статтею 430 ЦПК України і включає справи про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Частиною восьмою статті 235 КЗпП України також передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Перевіривши доводи клопотання заявника про зупинення виконання судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення вказаного клопотання частково із врахуванням вимог частини першої статті 430 ЦПК України, тобто за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
 
Також у травні 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 про відмову у відкритті касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, так як ціна позову у цій справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 про відмову у відкритті касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України слід відмовити з наступних підстав.
 
Як убачається з матеріалів касаційного провадження у справі № 523/5887/18, крім позовної вимоги про стягнення середнього заробітку, заявлено ще вимогу про поновлення на роботі, яка є вимогою немайнового характеру, що унеможливлює віднесення цієї справи до категорії справ з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Керуючись статтями 389, 394, 395, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час прогулу, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» на постанову Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року.
 
Витребувати з Суворовського районного суду м. Одеси матеріали вищезазначеної цивільної справи № 523/5887/18.
 
Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» задовольнити частково. 
 
Зупинити виконання постанови Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року до закінчення касаційного провадження, за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулуза один місяць. 
 
Відмовити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в задоволенні клопотання про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:          	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик