ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/4170/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К.      М., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Грузицька І. В.,
за участю представників:
позивача - Бакланова Д. В., Нижника О. М., 
відповідача  - Лисенка В. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2019 (судді: Кропивна Л. В. - головуючий, Смірнова Л. Г., Дідиченко М. А.) і рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 (суддя Ярмак О. М.) у справі
за позовом Акціонерного товариства "Полтаваобленерго"
до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
про визнання договору укладеним,

В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У квітні 2019 року Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" (далі - ПАТ "Полтаваобленерго", наразі - Акціонерне товариство "Полтаваобленерго", далі - АТ "Полтаваобленерго") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") про визнання укладеним договору постачання природного газу від 15.04.2016 № 953-ТЕ у редакції, наведеній позивачем у прохальній частині позовної заяви.
В обґрунтування позову АТ "Полтаваобленерго" наголосило, що відповідач ухиляється від укладення договору, який він зобов`язаний укласти згідно із Законом України "Про ринок природного газу" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)".
1.2. У письмових поясненнях АТ "НАК "Нафтогаз України" заперечило проти задоволення позову та просило відмовити у позові з підстав його необґрунтованості. Зокрема, відповідач наголосив на неналежному оформленні позивачем проєктів договорів постачання природного газу; помилковості обраного позивачем способу захисту порушених прав; відсутності підстав для обов`язкового укладення спірного договору в силу закону.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1.       Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2019, позов задоволено; визнано укладеним договір постачання природного газу між сторонами у справі, у резолютивній частині судового рішення викладено його редакцію. 
2.2. Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що укладення спірного договору є обов`язковим у силу закону; відповідач у цьому випадку безпідставно ухилився від укладення зазначеного договору, хоча наділений спеціальними обов`язками щодо постачання природного газу виробникам теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, тому наявні правові підстави для визнання укладеним спірного договору на постачання природного газу у судовому порядку у редакції, запропонованій позивачем. Суд також звернув увагу, що згідно з чинним законодавством не заборонено укладати правочини щодо урегулювання правовідносин, які вже виникли.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї
3.1. АТ "НАК "Нафтогаз України", не погоджуючись із рішенням і постановою у справі, подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 та прийняти у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Підставами для скасування оскаржених судових рішень у справі АТ "НАК "Нафтогаз України" вважає неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення судами норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи. Зокрема, скаржник наголошує на неналежному оформленні позивачем проєктів договорів на постачання природного газу, надісланих для підписання відповідачеві; помилковості обраного позивачем способу захисту порушеного права; відсутності норми закону, яка покладає на відповідача обов`язок укласти із позивачем договір на постачання природного газу, як і типової форми таких договорів. Скаржник також зазначає, що попередні судові інстанції в оскаржених судових рішеннях послалися на положення нормативних актів, які втратили чинність, і допустили порушення положень статей 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України. 
3.2. Від АТ "Полтаваобленерго" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач акцентує необґрунтованість наведених у касаційній скарзі доводів і правомірність висновків господарських судів попередніх інстанцій, викладених в оскаржених судових рішеннях. Товариство також звертає увагу на судові рішення у справі № 910/2531/18 між тими самими сторонами, які були залишені без змін згідно з постановою Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 910/2531/18.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Згідно з ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 05.03.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою                                            АТ "НАК "Нафтогаз України" і призначено її розгляд у судовому засіданні 07.04.2020. У зв`язку із надходженням від сторін клопотань про відкладення розгляду справи, з метою дотримання постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 і Закону України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", розгляд касаційної скарги згідно з ухвалами від 07.04.2020, від 12.05.2020 відкладався до 26.05.2020.
4.2. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи і заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.
4.3. Як свідчать матеріали справи та установили суди, згідно зі статутом ПАТ "Полтаваобленерго", затвердженим рішенням загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Полтаваобленерго" від 20.04.2011, оформленого протоколом № 16, предметом діяльності цього товариства є, зокрема, виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.
Під час вирішення спору господарські суди також установили, що між сторонами у справі велося листування з приводу укладення договору на постачання природного газу. ПАТ "Полтаваобленерго" неодноразово зверталося до АТ "НАК "Нафтогаз України" із листами, зокрема від 31.03.2016 № 03-17/4043, від 28.04.2016 № 03-17/5357, і направляло проєкти договорів на постачання природного газу на 2016 рік, у тому числі від 03.03.2016 № 755-ТЕ, від 03.02.2016 № 951-ПР, № 952, від 15.04.2016 № 953-ТЕ, № 954-БО. 
Відповідач, у свою чергу, розглянув отримані проєкти договорів, утім їх не підписав і повернув позивачеві. У листі від 18.05.2016 № 26-3429/1.2-16 відповідач повідомив позивачу про неприйнятність проєктів договорів з огляду на те, що їх підписав лише голова правління, натомість підпису фінансового директора немає, що суперечить статуту ПАТ "Полтаваобленерго".
У подальшому позивач направив відповідачеві лист від 19.05.2016 № 03-12/6124, до якого долучив підписані зі своєї сторони проєкт договору купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню на 2016 рік і додаткову угоду № 1 до нього; проєкт зазначеного договору підписав голова правління позивача ОСОБА_3. і фінансовий директор ОСОБА_2.
Проте відповідач у листі від 09.06.2016 поінформував позивача про повернення без підписання, зокрема, зазначеного проєкту, оскільки станом на 07.06.2016 документальне оформлення фактично використаних контрагентами ПАТ "НАК "Нафтогаз України" обсягів газу вже було завершено, а операції із реалізації газу відображено в бухгалтерському обліку із одночасною реєстрацією податкових накладних; ПАТ "Полтаваобленерго" допустило несанкціоноване використання природного газу без укладення договорів, що є порушенням законодавства у сфері функціонування ринку природного газу. 
4.4. Спір у справі виник у зв`язку із відмовою відповідача підписати договір на постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та гарячої води населенню.
4.5. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до частини 1 статті 626 зазначеного Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.
Отже, суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить наявність правовідносин, зважаючи на які, сторони зобов`язані укласти договір, але одна зі сторін ухилилася від цього. При цьому має бути доведено  і наявність прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору.
Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначено у Законі України "Про ринок природного газу".
Згідно з пунктом 8 розділу II Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2496, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1382/27827, постачальники із спеціальними обов`язками, на яких в установленому порядку покладений обов`язок постачати природний газ певній категорії споживачів, у тому числі в певних обсягах, не мають права відмовити таким споживачам, об`єкти яких знаходяться на закріпленій території цих постачальників, в укладанні договору постачання природного газу (з урахуванням певних обсягів та цін, якщо вони будуть встановлені для постачальника) за умови дотримання цими споживачами вимог цих правил та чинного законодавства України.
Діяльність відповідача як постачальника природного газу із спеціальними обов`язками для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, до 01.04.2017 регулювалася згідно з      постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)".
Тобто згідно зі спеціальним нормативно-правовим актом - постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758 - відповідач наділений спеціальними обов`язками з постачання природного газу в розумінні статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" певній категорії споживачів і саме щодо такої категорії (побутові споживачі, релігійні організації, бюджетні установи) не має права відмовити позивачеві в укладенні договору постачання природного газу; для всіх інших категорій споживачів, на яких не поширюється дія зазначеної постанови, запроваджені ринкові механізми співпраці з постачальниками природного газу.             
Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.10.2018 у справі № 910/15590/17. 
Близькі зі змістом висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 910/2531/18. 
4.6. Дослідивши обставини та наявні у справі докази, господарські суди попередніх інстанцій визнали доведеною позивачем наявність обставин і підстав, з якими закон пов`язує обов`язок відповідача у цьому випадку укласти з ним договір на постачання природного газу. Суди установили, що відповідач наділений спеціальними обов`язками, зокрема щодо постачання природного газу виробникам теплової енергії, які здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з опалення та гарячої води населенню, тому відповідач не має права відмовити позивачеві в укладенні спірного договору постачання природного газу, у зв`язку із цим колегія суддів касаційної інстанції відхиляє доводи скаржника, наведені у касаційній скарзі, про відсутність норми закону, яка би надавала позивачеві право вимагати від відповідача укласти договір.
Господарські суди також установили, що позивач вжив усіх від нього залежних заходів щодо укладення договору на постачання природного газу з відповідачем; проєкт спірного договору з боку позивача підписали голова правління ОСОБА_3 та фінансовий директор ОСОБА_2., тобто уповноважені на вчинення відповідних дій від імені ПАТ "Полтаваобленерго" особи, тому правових підстав вважати надісланий позивачем на адресу відповідача проєкт договору таким, що не відповідав вимогам законодавства, немає. 
Водночас, задовольняючи позовні вимоги про визнання договору укладеним, попередні судові інстанції надали оцінку його положенням і наголосили, що аргументи відповідача про те, що укладення договору після спливу строку, наданого постачальникові для виконання обов`язку щодо поставки газу позбавить його можливості виконати умови договору належним чином і може мати несприятливі економічні наслідки для постачальника у виді застосування до нього господарських санкцій, є безпідставними, оскільки закон не забороняє сторонам укладати правочини щодо урегулювання своїх правовідносин, які вже склалися.
Крім того, суди відхилили як необґрунтовані й такі, що спростовуються матеріалами справи (зокрема відомістю про обсяг використання природного газу філією позивача у січні-серпні 2016 року; довідкою про обсяги використаного природного газу у квітні 2016 року; актом прийому-передачі фактично розподілених обсягів газу; актом наданих послуг із транспортування природного газу магістральними трубопроводами; листом відповідача від 09.06.2016 № 26-3965/1.2-16) твердження відповідача про недоведеність наявності між сторонами господарських відносин.
4.7. З огляду на зазначене колегія суддів погоджується із висновками господарських судів про обґрунтованість позову.
Викладені у касаційній скарзі аргументи щодо неналежності обраного позивачем способу захисту своїх прав та законних інтересів Верховний Суд відхиляє, оскільки, зважаючи на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (статті -  3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України), можна дійти висновку, що у разі невизнання особою права на укладення договору таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12, постановах Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 910/2531/18, від 11.02.2020 у справі № 910/854/19.
Твердження скаржника про застосування судами положень нормативних актів, які втратили чинність, також не можуть бути підставою для скасування оскаржених у справі судових рішень, оскільки саме лише посилання на нормативно-правовий акт, який втратив чинність, з огляду на одночасне мотивування судового рішення іншими чинними станом на час виникнення спірних правовідносин нормами матеріального права, які їх регулюють, не зумовило у цьому випадку ухвалення незаконного судового рішення та не може мати безумовним наслідком його скасування. 
Водночас колегія суддів відхиляє посилання на постанову Вищого господарського суду України у справі № 910/21182/16 з огляду на положення частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, також не спростовують установленого судами та не впливають на висновки судів попередніх інстанцій, викладені у судових рішеннях.
Отже, доводи, викладені у касаційній скарзі, про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права під час прийняття оскаржуваних рішення та постанови і неповноту судового дослідження не отримали підтвердження, ґрунтуються на власному тлумаченні відповідачем вимог законодавства, а отже підстав для зміни чи скасування ухвалених у справі судових рішень колегія суддів не виявила.
Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними у відзиві на касаційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених судами обставинах справи та відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
5. Висновки Верховного Суду
5.1. За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 08.02.2020, яка діяла на час подання касаційної скарги), в якій визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина 7 статті 301 цього Кодексу).
5.2. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України   (у зазначеній редакції) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
5.3. Ураховуючи наведені положення законодавства та обставини, установлені судами, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315,  317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі № 910/4170/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                            К. М. Пільков
                                                                                                  Ю. Я. Чумак