ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2020 року	Львів	Справа № 300/1565/19 пров. № А/857/148/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
за участі секретаря судового засідання      Федак С.Р.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Карпатинафтотрейд» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року (головуючого судді Главача І.А. ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківськ о 12 год. 25 хв. повний текст рішення складено 05.12.2019) у справі №300/1565/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Карпатинафтотрейд» до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Тезіс» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» звернулося в суд з позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Тезіс» в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №0002391406 від 10.04.2019 та №0002401406 від 10.04.2019.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Карпатинафтотрейд» подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Апеляційним судом в судовому засіданні 19.02.2020 задоволено клопотання Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про заміну сторони її правонаступником на Головне управління ДПС в Івано-Франківській області.
24.02.2020 до апеляційного суду надійшли пояснення Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Тезіс» по справі.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача Дунець О.Я. та представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Тезіс» адвокат Журавльов О.С. апеляційну скаргу підтримали з підстав зазначених у скарзі, просили рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.
Представник відповідача Бабій Т.С. проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch), Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Карпатинафтотрейд» зареєстроване 29.10.2015 як юридична особа та перебуває на податковому обліку. Позивач здійснює за КВЕД такі види діяльності: 46.12 Діяльність посередників у торгівлі паливом, рудами, металами та промисловими хімічними речовинами; 46.71 Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами (основний); 47.30 Роздрібна торгівля пальним; 52.10 Складське господарство.
На підставі наказу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 01.02.2019 №164, відповідно до пункту 20.1 статті 20, статі 77, пункту 82.1 статті 82 глави 8 Податкового кодексу України відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 30.09.2018.
За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт від 13.03.2019 за № 214/09-19-14-06/40090786 (далі - акт перевірки) (том 1, аркуші справи 25-90), відповідно до змісту якого, перевіркою встановлено порушення ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд»: п. 44.1 ст. 44. 134.1.1 п. 134.1 т. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, п.5, п.6, п.7, п.9, п.10 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, та пунктів 6, 8, 9 Згідно Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 №246, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток всього в сумі 7649519,29 грн., в тому числі за 2016 рік занижено на суму 6 596 820 грн., за 2 квартал 2017 року занижено на суму 52 500,00 грн., за 3 квартал 2017 року занижено на суму 311251 грн., 4 квартал 2017 року занижено на суму 130050,00 грн., 1 квартал 2018 року завищено на суму 80000 грн., 2 квартал 2018 року занижено на суму 362776 грн., за 3 квартал 2018 року занижено на суму 276124 грн.; - п. 188.1 ст.188, п. 189.1 ст. 189, п. 198.5. ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість на суму 1 013 333 грн., в тому числі: за жовтень 2017 року в сумі 371667 грн., за грудень 2017 року в сумі 116666 грн., за січень 2018 року в сумі 58333,33 грн., за лютий 2018 року в сумі 25505 грн., за березень 2018 року в сумі 91161 грн., за квітень 2018 року в сумі 58333,33 грн., за вересень 2018 року в сумі 291 666 грн.
На погоджуючись із зазначеними висновками акта від 13.03.2019 за № 214/09-19-14-06/40090786, позивач подав до Головного управління ДФС у Івано-Франківській області заперечення на акт перевірки за вих. №28 від 27.03.2019 (том 1, аркуші справи 91-106).
Відповідачем 08.04.2019 за вих. №1678/10/09-19-14-06-19 надано відповідь на заперечення, відповідно до якої висновок акту перевірки 13.03.2019 за № 214/09-19-14-06/40090786 залишено  без змін (том 1, аркуші справи 107-112).
Таким чином, на підставі порушень, зазначених в акті перевірки, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення за №0009651406 від 10.04.2019 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» в загальній сумі 9561900 грн, з яких за податковими зобов`язаннями – 7649520 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями – 1912380 грн (том 1, аркуш справи 112) та податкове повідомлення-рішення №0002401406 від 10.04.2019 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)» в загальній сумі 1266666 грн, з яких за податковими зобов`язаннями – 1013333 грн, та за штрафними (фінансовими) санкціями – 253333 грн (том 1, аркуш справи 113).
Не погодившись із вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями від 10.04.2019 позивач подав до Державної фіскальної служби України скаргу на податкові повідомлення-рішення №0002391406 від 10.04.2019 та №0002401406 від 10.04.2019 за №35 від 26.04.2019 (том 1, аркуші справи 114-130). 
За результатами розгляду Державною фіскальною службою України поданої позивачем скарги прийнято рішення від 20.06.2019 №28282/6/99-99-11-04-01-25, яким залишено без змін №0002391406 від 10.04.2019 та №0002401406 від 10.04.2019, а скаргу – без задоволення (том 1, аркуші справи 131-137). 
Не погоджуючись із таким рішенням контролюючого органу, позивач звернувся до суду із позовною заявою про скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність підстав для скасування повідомлень-рішень №0002391406 від 10.04.2019 та №0002401406 від 10.04.2019, оскільки зазначені рішення відповідачем були винесені правомірно.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно із пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до пункту 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Пунктом 187.1 статті 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 ПК України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Об`єктом оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу. Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (пункт 135.1 статті 135 ПК України).
Пунктом 201.1 статті 201 ПК України визначено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка, як встановлено п. 201.10 цієї ж статті, є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Згідно пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до пункту 200.4 цієї ж статті, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Отже відповідно до наведеного нормативного регулювання податкових правовідносин, в даній справі суд перевіряє правомірність включення позивачем до витрат у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом періоду, який перевірявся із своїми контрагентами та реальності господарських правовідносин з врахуванням поданих сторонами доказами щодо оцінки яких виник спір.
Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV (в редакції, чинній на момент здійснення господарських операцій, далі – Закон №996) встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно із статтею 1 Закону №996 господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. 
Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкової ознаки господарської операції кореспондується з нормами ПК України. 
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства. Договори, податкові, видаткові накладні, платіжні доручення є підставою для податкового та бухгалтерського обліку, якщо вони засвідчують факт вчинення господарської операції. 
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена підпунктом 1.2 пункту 1, підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05 червня 1995року № 168/704; первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. Згідно з пунктом 2.4 цього Положення первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Відповідно до пункту 2.15 та пункту 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам. 
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, акти виконаних робіт тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції не відбулося, відповідні документи не можуть вважатися первинним документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, передбачених законодавством.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов`язань сторін. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.
Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за №27/4248 передбачено наступне, а саме: п. 5 Витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань; п. 6 Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені; п. 7 Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені»; п. 8 «Якщо актив забезпечує одержання економічних вигод протягом кількох звітних періодів, то витрати визнаються шляхом систематичного розподілу його вартості (наприклад, у вигляді амортизації) між відповідними звітними періодами; п. 9 Не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати: 9.4. Інші зменшення активів або збільшення зобов`язань, що не відповідають ознакам, наведеним у пункті 6 цього Положення (стандарту).
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, щодо господарських відносин на які посилається контролюючий орган та вказує про порушення з боку ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» при взаємовідносинах із ПАТ «Нафтопереробний комплекс – Галичина» із яким укладено договір поставки №Г-003 від 29.07.2016 колегія суддів зазначає, що відповідно до договру постачальник зобов`язується поставити та передати покупцеві у власніть газ вуглеводневий скраплений паливний для комунально-побутового споживання марки СПБТ в кількості 22149 тонн, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар (том 1, аркуші справи 138-140). 
Відповідно до пунктів 1.4, 1.5 даного договору умови поставки товару узгоджуються сторонами окремо і оформляються у вигляді Додатків до Договору, котрі є його невід`ємною частиною. Термін поставки товару: липень-серпень 2016 року.
Пунктом 3.1 зазначеного договору поставки №Г-003 від 29.07.2016 передбачено, що товар поставляється частинами: липень 2016 року – 149,421 тонн, серпень 2016 року - 5500 тонн, вересень 2016 року - 5500 тонн, жовтень 2016 року - 5500 тонн, листопад 2016 року - 5500 тонн, на умовах, що передбачені ним Договором.
Товар, що поставляється за цим Договором оплачується за цінами, встановленими у Додатках до нього (пункт 4.1).
Згідно пункту 5.4 вказаного Договору у випадку порушення постачальником термінів поставки товару більш ніж на 7 календарних днів понад строки поставки, передбачені цим договором, покупець має право відмовитись від прийняття непоставленого чи недопоставленого товару та стягнути з постачальника штраф у розмірі 15% від вартості непоставленого чи недопоставленого товару.
Відповідно до договору поставки №Г-003 від 29.07.2016 постачальник передав, а покупець прийняв протягом липня 2016 - 38,880 тонн газу вуглеводневого скрапленого паливного для комунально-побутового споживання марки СПБТ вартістю 481723,20 грн. з ПДВ (том 1, аркуші справи 141-143), протягом серпня 2016 року в кількості 2297,956 тонн вартістю 34469340,00 грн. з ПДВ (том 1, аркуші справи 144-148), протягом вересня 2016 року в кількості 2017,226 тонн вартістю 36310068,00 грн. з ПДВ (том 1, аркуші справи 151-155), протягом жовтня 2016 року в кількості 1198,682 тонн вартістю 19256826,33 грн. з ПДВ (том 1, аркуші справи 156-159) та протягом листопада 2016 року в кількості 1891,823 тонн вартістю 33106894,93 грн. з ПДВ (том 1 аркуш справи 160-162).
30.11.2016 ПАТ «Нафтопереробний комплекс – Галичина» надіслало позивачу листа № 32/16-260/1 з вимогою про поставку товару в повному обсязі відповідно до пункту 3.1. договору поставки №Г-003 від 29.07.2016 (том 1, аркуш справи 165).
ПАТ «Нафтопереробний комплекс–Галичина» надіслано позивачу Претензію від 22.12.2016 за № 32/16-277 про нарахування штрафу на суму 36648996,00 грн. за неналежне виконання умов договору поставки №Г-003 від 29.07.2016 (том 1, аркуші справи 166-167).
ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» надано відповідь на претензію за №146 від 30.12.2016, в якій позивач зобов`язався добровільно сплатити нараховану суму штрафу (том 1, аркуш справи 168).
Актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.12.2016 між ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» та ПАТ «Нафтопереробний комплекс – Галичина» здійснено взаємне зарахування вимог, внаслідок чого було погашено зобов`язання позивача щодо сплати нарахованого штрафу в розмірі 36648996,00 грн., а дана сума включена до складу витрат позивача (том 1, аркуш справи 169).
Згідно частин 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Стаття 653 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Аналізуючи правомірність віднесення позивачем до складу витрат нарахований контрагентом штраф в розмірі 36648996,00 грн., колегія суддів вважає, що дії позивача відповідають вимогам Положення (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за №27/4248, адже пункт 6 встановлює, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені, адже зарахування коштів згідно Акту від 31.12.2016 виникло між контрагентами щодо господарської діяльності.
Як встановлено судом до пункту 3.1 Договору поставки №Г-003 від 29.07.2016 зміни не вносились в частині обсягів поставки, які мали бути поставлені відповідно до виконання договору в повному обсязі. Однак позивач не зміг виконати свої договірні зобов`язання визначені в пункті 3.1 Договору поставки, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: Додаток №1 від 29.07.2016, Акт приймання-передачі №1 від 31.07.2016 - 38,880 тонн загальна вартість 481723,20 грн. з ПДВ, Додаток №2 від 01.08.2016, Акт приймання-передачі №2 від 31.08.2016, №3 від 31.08.2016 - 2297,956 тонн загальна вартість 34469340,00 грн. з ПДВ, Додаток №3 від 01.09.2016, Акт приймання-передачі №4 від 30.09.2016, №5 від 30.09.2016 - 2017,226 тонн загальна вартість 36310068,00 грн. з ПДВ, Додаток №4 від 30.09.2016, Акт приймання-передачі №6 від 31.10.2016, №7 від 31.10.2016 - 1198,682 тонн загальна вартість 19256826,33 грн. з ПДВ, Додаток №5 від 01.11.2016, Акт приймання-передачі №8 від 30.11.2016, №9 від 30.11.2016 - 1891,823 тонн загальна вартість 33106894,96 грн. з ПДВ, що в загальній кількості 5552,744 тонн, та 123622860,00 грн. з ПДВ. (том 1, аркуші справи 141- 162), що є меншим від зобов`язання яке на себе взяв позивач.
А тому ТОВ «ТД «Карпатинафтотрейд» порушив договірні зобов`язання взяті на себе відповідно до Цивільного кодексу України згідно договору поставки, не виконавши його вчасно та в повному обсязі, колегія суддів вважає, що претензія яка була сплачена позивачем, що підтверджується Актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.12.2016 між ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» та ПАТ «Нафтопереробний комплекс – Галичина» про здійснення взаємного зарахування вимог, внаслідок чого було погашено зобов`язання позивача щодо сплати нарахованого штрафу в розмірі 36648996,00 грн., а дана сума включена до складу витрат позивача є таким що відповідає договріним правам сторін, які уклали договір та зобовязнанні його виконувати, а тому колегія суддів не погоджується із позицією суду першої інстанції в частині безпідставного відображення в складі інших витрат суму нарахованих ПАТ «Нафтопереробний комплекс – Галичина» штрафних санкцій за договором поставки №Г-003 від 29.07.2016, який в частині поставки товару виконано повністю згідно з погодженими обома сторонами у договорі та додатках до нього умовами, адже його результат не свідчить про повне і належне виконання покупцем та постачальником договору про порушення якого зазначає контролюючий орган.
Таким чином з врахуванням відповідного аналізу договірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку, що позивачем правомірно включено до складу витрат нараховані ПАТ «Нафтопереробний комплекс – Галичина» штрафні санкції за договором поставки №Г-003 від 29.07.2016 всього в сумі 36648996,00 гривень з дотриманням вимог вказаних норм Податкового кодексу України, Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Щодо правомірності відображення позивачем у складі витрат вартості юридичних послуг наданих ТОВ «Юридична компанія «Тезіс» в сумі 4666666,72 та в податковому кредиті з ПДВ в сумі 933333,28 грн. всього в розмірі 5600000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Між ТОВ «Юридична компанія «Тезіс» (виконавець) та ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» (замовник) укладено договір №31-05/2017 від 31.05.2017 про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання особисто надавати замовникові юридичні послуги в обсязі та на умовах, визначених цим договором (том 1, аркуші справи 170-172).
Відповідно до пункту 2.1 Договору №31-05/2017 від 31.05.2017 про надання юридичних послуг, виконавець бере на себе зобов`язання із надання Замовникові наступних юридичних послуг: - консультування з правових питань, приймає участь у підготовці (переддоговірна робота) та укладенні різною роду договорів між замовником з іншими особами; - організовує та веде позовну роботу за матеріалами, які готує замовник; - представляє у встановленому порядку права і інтереси замовника у всіх судових, адміністративних та інших державних установах України з усіма правами наданими законодавством позивачу, відповідачу, третій особі, а також у будь-яких інших органах; - узагальнює та аналізує розгляд судових та інших справ, надає замовнику пропозиції з усунення виявлених недоліків; - представляє у встановленому порядку права та законні інтереси замовника в органах та установах, а також у відносинах з фізичними особами; - надає послуги з зберігання документів за дорученням Замовника.
Пунктом 4.1 договору №31-05/2017 від 31.05.2017 про надання юридичних послуг передбачено, що вартість послуг виконавця, яку сплачує замовник складає 350000,00 грн.
Відповідно до пункту 4.3 зазначеного договору в останній робочий день поточного місяця виконавець та замовник складають акт наданих послуг, який підтверджує надання виконавцем юридичних послуг за договором та прийняття їх замовником.
Так, контролюючим органом під час здійснення планової перевірки зроблено висновок, що надані позивачем під час перевірки акти здачі-приймання послуг, укладені між ТОВ «Юридична компанія «Тезіс» та ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» не містять чіткої інформації стосовно змісту наданих послуг, докладного опису виконаних завдань, не розкривають змісту послуг, якісних характеристик, конкретного персонального підходу до виконання завдань та обгрунтувань формування вартості таких послуг відповідно до договірних правовідносин, що є порушенням п. 1., п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», яке впливає на правомірність формування витратної частини товариства по даних операціях. Надані виконавцем роздруківки цитують статті нормативно-правових актів щодо об`єктів оподаткування, правил заповнення податкових, акцизних накладних, форми декларацій тощо.
Натомість за надані зазначені юридичні послуги здійснено оплату в сумі 5600000,00 грн., які віднесено до витрати платника, в той час як з позивачем у трудових відносинах перебував юрисконсульт, до обов`язків якого входило надання широкого кола юридичних послуг, в тому числі і передбачених договором №31-05/2017 від 31.05.2017 про надання юридичних послуг та посадовий оклад якого становив 12700,00 грн.
Таким чином, контролюючим органом зроблено висновок, що під виглядом укладання договору про надання юридичних послуг, позивачем штучно збільшено витрати на суму 4666666,72 грн. за послуги, які фактично виконував найманий працівник.
Колегія суддів вважає, що правомірність віднесення позивачем до витрат за надані ТОВ «Юридична компанія «Тезіс» юридичні послуги всього на суму 5600000,00 грн., в тому числі ПДВ за період з червня 2017 року по вересень 2018 року, слід проаналізувати дані господарські правовідносини щодо їхньої доцільності та із аналізом сумнівів зазначених контролюючим органом під час проведення перевірки, оскільки в позивача був в штаті юрист.
Юридичні послуги, за які сплачені позивачем та враховані як витрати, належним чином підтвердженими документами первинного бухгалтерського обліку та були здійснені саме при веденні товариством господарської діяльності.
З метою підтвердження вищевказаних господарських операцій (юридичних послуг), позивачем для перевірки та для суду надавалися первинні документи, зокрема договір про надання юридичних послуг №31-05/2017, Акти здачі-прийняття послуг, звіти ТОВ «Юридична компанія «Тезіс» про надання послуг з червня 2017 року по вересень 2018 року, платіжні доручення.
Дані первинні документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, та вказують про витрати позивача, порушень в оформленні цих документів, які б могли слугувати про нереальність спірних операцій, перевіркою та судом не виявлено.
Апеляційний суд дійшов висновку, що юридичні послуги носили характер абонентського обслуговування та надавалися систематично і місячна вартість таких послуг прописувалася у договорі.
Також, ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів та господарської діяльності позивач в цілому зробити висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання позитивного економічного ефекту у господарській діяльності позивача, а результат засвідчений по змісту господарських операціях, а відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій.
Як вбачається з матеріалів справи, акти виконаних робіт (наданих послуг) є належно оформленими та містять всі обов`язкові реквізити, зокрема, місце їх складання, найменування наданих послуг з посиланням на відповідний договір, їх кількість, період за який такі послуги були надані, їх вартість, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис, а отже підтверджують реальність господарських правовідносин між позивачем та вищезазначеними контрагентами.
Отже, всі витрати господарюючого суб`єкта мають бути здійснені в межах господарської діяльності та підтверджені відповідними первинними документами.
Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. У разі фактичного здійснення господарської операції недоліки в заповненні первинних документів не свідчать про їх неналежність та недопустимість як підстави для формування платником податків даних свого податкового обліку. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з ПДВ.
Апелянт доводить, що не заперечено відповідачем, що за період перевірки позивачем було укладено 362 цивільно-правових договорів, з метою їхнього виконання загальна вартість придбаних товарів, робіт (послуг) становить 2561748599,08 грн., а загальна вартість реалізованих товарів, робіт (послуг) становить 2311697998,69 грн., такі послуги надавались як на усні вимоги представників позивача, про що вказував адвокат Журавльов О.С. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, та в якості звітів, які наявні в матеріалах справи, а доводи відповідача із якими погодився суд першої інстанції про наявність юриста в штаті підприємства не вказують про не можливість підприємства для забезпечення та страхування своїх договірних відносин укладати із юридичною компанію договір для надання юридичних послуг в будь який період, які використовувались у компанії щодо якості та оперативності із врахуванням усіх ризиків у господарській діяльності, також даний юрист працював на неповну ставку.
Таким чином, колегія суддів вважає висновками контролюючого органу щодо штучного збільшення шляхом укладення договору про надання юридичних послуг витрат на суму за послуги, які фактично надавалися працівником, який перебував з позивачем у трудових відносинах, отримуючи при цьому місячну заробітну плату за виконану ним роботу в десятки разів меншу за вартість нібито наданих ТОВ «Юридична компанія «Тезіс» щомісячно юридичних послуг необґрунтованими. 
Щодо правомірності віднесення до складу витрат ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» вартості послуг зберігання придбаних у ПАТ «Дніпронафтопродукт» та ТОВ «Нафтасіті» в сумі 480000,00 грн., в тому числі ПДВ 80000,00 грн., колегія суддів зазначає.
Згідно договору купівлі-продажу нафтопродуктів №УЗВ-17-03-02 від 01.03.2017 ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» (продавець) зобов`язується передати у власність ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» (покупець) нафтопродукти (товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його. Номенклатура, кількість, ціна, загальна вартість товару та терміни поставки визначаються сторонами в додатках до цього договору (том 2, аркуші справи 181-183).
Відповідно до умов договору купівлі-продажу нафтопродуктів №УЗВ-17-03-02 від 01.03.2017 та акту приймання-передачі нафтопродуктів №1 від 31.03.2017 ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» передав товар ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» на умовах (EXW- резервуари, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» (код ЄДРПОУ 03481879) на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів), відповідно ІНКОТЕРМС- 2010 «Міжнародні правила інтерпретації комерційних термінів» (том 2, аркуш справи 184).
ТОВ «ТД «Карпатинафтотрейд» уклало з ПАТ «Дніпронафтопродукт» договір зберігання № 6198 від 27.03.2017 за яким останній - зберігач зобов`язується прийняти та зберігати нафтопродукти (паливо дизельне підвищеної якості Євро марки F виду II) в кількості 1000 тонн, вартість послуги зберігання становить 50000 грн. в місяць без ПДВ (протокол узгодження цін від 31.03.2017 року) (том 2 аркуші справи 185-187). 
31.03.2017 ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» актом № 03/01 приймання-передачі за договором № 6198 від 27.03.2017 передав на зберігання ПАТ «Дніпронафтопродукт» товар в кількості 1000 тонн та зберігач - ПАТ «Дніпронафтопродукт» 31.08.2017 згідно акту № 08/01 приймання-передачі за договором №6198 від 27.03.2017 повернув ТОВ «ТД «Карпатинафтотрейд» зі зберігання зазначений товар (том 2, аркуш справи 189).
В подальшому ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» уклав з ТОВ «Нафтасіті» договір зберігання № 346 від 01.09.2017, за яким останній - зберігач зобов`язується прийняти та зберігати нафтопродукти (паливо дизельне підвищеної якості Євро марки F виду II) в кількості 1000 тонн, вартість послуги зберігання становить 50000 грн. в місяць без ПДВ (протокол узгодження цін від 30.09.2017) (том 2, аркуші справи 190-192). ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» 01.09.2017 актом № 09/01 приймання - передачі за договором № 346 від 01.09.2017 передав на зберігання ТОВ «Нафтасіті» товар в кількості 1000 тонн.
31.10.2017 ТОВ «Нафтасіті» згідно акту № 10/01 приймання - передачі за договором №346 від 01.09.2017 повернув ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» зі зберігання зазначений товар (том 2, аркуші справи 193).
Загальна вартість понесених ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» витрат із зберігання 1000 тонн палива дизельного підвищеної якості Євро марки F виду II становить 480 000 грн., в тому числі ПДВ 80 000 грн., які відносяться до витрат, оплачена вартість зберігання товару, що підтверджується платіжними дорученнями доданими до матеріалів справи.
Первинні документи, надані позивачем, дають можливість дійти висновку про реальність здійснення господарської діяльності між позивачем та його контрагентом ТОВ «Нафтасіті», оскільки вбачається мета здійснення господарської діяльності, відповідність її статутним завданням, зміна майнового стану товариства, наявність працівників та транспортних засобів для її здійснення.
Отже, у податковому обліку суми витрат та суми податкового кредиту за операціями повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. Податковий кредит має бути обов`язково підтверджений податковою накладною. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та/або його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності.
Згідно з позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 січня 2016 року у справі №826/11531/14, про відсутність фактичного характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку; відсутність первинних документів обліку.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суб`єкт господарювання вправі вести господарську діяльність, яка не заборонена, на свій власний розсуд, економічна доцільність якої є одержання прибутку, що Товариством дотримано про що свідчать податкові декларації, які подані до контролюючого органу, що не заперечувалось представником відповідача, тобто платником сплачувались договірні взаємозв`язки між собою та ПДВ. В свою чергу, обґрунтування нереальності господарських операцій не можуть ґрунтуються на припущеннях так як і в наступних господарських відносинах позивача про включення до складу витрат вартості послуг зберігання придбаних у ТОВ «Вестен-Флус» в сумі 1418000, грн., в тому числі ПДВ 236333,33 грн., про недоцільність яких вказує відповідач, адже податковий орган не наділений повноваженнями на власний розсуд визнавати операції безтоварними.
Відповідно до договору поставки №8/4 від 03.01.2017 та додатку від 01.03.2017 року до договору поставки від 03.01.2017 №8/4 ПАТ «Нафтопереробний комплекс – Галичина» (постачальник) поставив ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» (покупець) газ вуглеводневий скраплений паливний для комунально-побутового споживання марки СПБТ згідно з ДСТУ 4047-2001 (товар) в кількості 75,080 тонн за ціною 17500,00 грн. з ПДВ. загальною вартістю 1313900,00 грн. з ПДВ на умовах (EXW- склад ТОВ «Вестен – Флус» (м. Ужгород, вул. Болгарська, 9) (том 2, аркуші справи 100-104).
ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» укладено з ТОВ «Вестен-Флус» договір зберігання № 5-10 від 31.01.2017, відповідно до умов якого ТОВ «Вестен-Флус» (зберігач) зобов`язується прийняти та зберігати скраплений газ (том 2, аркуші справи 104-105).
31.01.2017 ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» актом № 001 приймання - передачі на зберігання згідно договору зберігання № 5-10 від 31.01.2017 передав на зберігання ТОВ «Вестен – Флус» товар (газ вуглеводневий скраплений паливний для комунально-побутового споживання марки СПБТ згідно з ДСТУ 4047-2001) в кількості 75,080 тонн на складі ТОВ «Вестен – Флус» м. Ужгород, вул. Болгарська, 9 (том 2, аркуш справи 106).
Загальна вартість понесених ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» витрат із зберігання 75,080 тонн газу вуглеводневого скрапленого паливного для комунально-побутового споживання марки СПБТ протягом періоду з 31.01.2017 по 30.09.2018 становить 1 181 666,67 грн., сума ПДВ 236 333,33 грн. всього - 1 418 000,00 грн., які оплачені позивачем, що підтверджується платіжними дорученнями доданими до матеріалів справи.
На момент проведення перевірки придбаний ТОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» газ вуглеводневий скраплений паливний для комунально-побутового споживання марки СПБТ згідно з ДСТУ 4047-2001 в кількості 75,080 тонн не був реалізованим.
Господарські операції позивача підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а правочини не визнані у встановленому законом порядку недійсними. Відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності правочинів, добросовісності платника податку та достовірності поданих документів.
Відповідно до статті 192 Господарського кодексу України політика ціноутворення, порядок встановлення та застосування цін, повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо встановлення та регулювання цін, а також контролю за цінами і ціноутворенням визначаються законом про ціни і ціноутворення, іншими законодавчими актами.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення» суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують вільні ціни та державні регульовані ціни. Згідно із статтею 11 цього Закону, вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін. Аналогічна норма закріплена статтею 190 Господарського кодексу України. Статтею 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» визначено вичерпний перелік державних регульованих цін. Продаж газу та палива не є предметом державного регулювання цін, відтак ціни на газ та паливо є вільними, та такими що формуються підприємством самостійно встановлюються із врахуванням попиту та пропозиції на ринку товарів із врахуванням його доставлення зберігання.
Згідно із статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво – це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (стаття 44 Господарського кодексу України).
Відповідно до статті 189 Господарського кодексу України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.Суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.
Стаття 190 Господарського кодексу України встановлює, що вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни.
За змістом визначення, наведеного в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, як випливає з даних термінів, господарська операція є дія або подія, яка викликає зміни в структурі ресурсів, контрольованих підприємством, у результаті минулих подій, виконання яких, як очікується, призведе до отримання економічних вигод у майбутньому, та зобов`язань, у власному капіталі підприємства з погоджених цін.
У підпункті 14.1.231 ПК України наведене визначення розумної економічної причини (ділова мета), яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Тобто колегія суддів вважає, що розумна економічна причина (ділова мета) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту в господарській діяльності підприємства. Економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.
При цьому не обов`язково, щоб економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції, однак не виключено, що такий ефект настане в майбутньому та в результаті об`єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі, адже операція може виявитися збитковою при здійсненні господарської діяльності.
Таким чином, господарська операція, направлена на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є процесом здійснення діяльності, оскільки при господарських операцій існує комерційний ризик отримати збиток від конкретної операції. Збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності як негосподарської та/або направленої на ухилення від оподаткування. 
У зв`язку з цим висновок податкового органу про завищення товариством витрат на суму 4666666,72 грн. понесених по зберіганню нафтопродуктів в ТОВ «Нафтасіті» та зберігання ТОВ «Вестен – Флус» газу є безпідставними.
Предметом спору щодо обов`язку підприємства формувати зобов`язання щодо компенсації понесених витрат на зберігання обумовлював необхідність установлення факту наявності чи відсутності, а також можливості здійснення в розумінні вищенаведених норм законодавства, господарської операції щодо зберігання газу та дизпалива, відшкодування понесених витрат за зберігання саме газу та дизпалива та наявність документального підтвердження здійснення таких операцій.
Колегія суддів з врахуванням наведеного вважає, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.
Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.
На підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, крім укладених договорів, підтверджується наданими позивачем: додатковими угодами, сплаченими коштами, актами приймання-передачі нафтопродуктів, іншими належними документальними доказами наявними в матеріалах справи. Контролюючим органом не було доведено належними доказами відсутності реального характеру господарських операцій Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Карпатинафтотрейд» з Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Тезіс», віднесення позивачем до складу витрат вартості послуг зберігання у ТОВ «Вестен-Флус», ТОВ «Нафтасіті» за період щодо якого здійснювалась перевірка, тоді як позивачем було доведено, що ним було сформовано витрати та щодо сплати ПДВ на підставі належно оформлених первинних документів долучених до матеріалів справи.
Згідно з пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290 дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
Пунктом 8 вищенаведеного Положення передбачено, що дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, інших активів) визнається в разі наявності певних умов.
Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 7 лютого 2013 року № 73, в пункті 1 розділу 3 містить визначення поняття витрат.
Так, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).
Витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.
Отже, об`єктом справляння податку на прибуток є фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності підприємства за правилами бухгалтерського обліку та відкоригований на різниці, передбачені ПК України. Таким чином, доходи і витрати беруть участь у розрахунку податку на прибуток, водночас визначальним для цілей податкового обліку є те, що такі витрати та доходи повинні бути сформовані на підставі реальної господарської операції.
Щодо правил формування податкового кредиту з податку на додану вартість, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Податковий кредит звітного періоду, відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України, визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: - придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); - ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Положення пункту 198.6 статті 198 ПК України передбачають, що до податкового кредиту не відносяться суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 192.1 статті 192 ПК України якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних: - постачальником (продавцем) товарів/послуг, якщо передбачається збільшення суми компенсації їх вартості на користь такого постачальника або якщо коригування кількісних та вартісних показників у підсумку не змінює суму компенсації; - отримувачем (покупцем) товарів/послуг, якщо передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, для чого постачальник надсилає складений розрахунок коригування отримувачу.
Відповідно до підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192 ПК України якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то: а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок; б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв`язку з отриманням таких товарів/послуг.
Постачальник має право зменшити суму податкових зобов`язань лише після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної.
Таким чином, наведені положення податкового законодавства, підтверджують висновок про те, що суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної в разі фактичного повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, та з метою подальшого використання таких товарів/послуг для господарської діяльності платника податків.
При перевірці обставин, які вказують, що основною метою укладення платником податків угоди (операції) було не отримання результатів підприємницької діяльності, а отримання податкової економії, податкові органи повинні довести, що така угода (операція) не має будь-якої розумної мети з позиції господарської необхідності її укладення і виконання, а має на меті лише зменшення податкових зобов`язань, та (або) є частиною схеми, основною метою якої є отримання незаконної податкової вигоди.
При цьому необхідно враховувати й те, що положення чинного законодавства не обмежують саме право платників податків проводити свої господарські операції так, щоб податкові наслідки були мінімальними, проте в обраному платником податків варіанті угоди (операції) не повинна бути присутньою ознака штучності, яка позбавлена господарського сенсу.
Документи та інші дані, що спростовують або підтверджують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
Суд акцентує увагу на тому, що при встановленні факту реального чи нереального здійснення господарської операції перевірці підлягають не лише окремі документи; оцінка даних повинна здійснюватися в сукупності та взаємозв`язку із повним комплектом документів, складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення операції та/або звичаєвій практиці, та із доказами, перелік яких передбачений статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України.
Окрім того необхідно зазначити, що у контролюючого органу відсутні повноваження щодо визнання правочинів недійсними (нікчемними) при проведенні перевірки платників податків, оскільки законодавством встановлено спеціальну судову процедуру для визнання правочинів нікчемними/недійсними, контролюючим органом, всупереч вимог процесуального законодавства, таких доказів надано не було, зокрема судового рішення, яким би було визнано договори позивача з контрагентом недійсними або нікчемними.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
На думку суду, доказів, які б могли спростувати дані обставини відповідач суду не надав, наведені ним аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами. Доводи відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях щодо недоцільності таких дій під час укладення договорів, а не на дослідженні первинних документів, складених за результатами здійснення господарських операцій та на підставі яких платником податку сформовані спірні суми валових витрат.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Апеляційний суд вважає, що при проведенні перевірки позивача та формулювання порушень ним вимог Податкового кодексу України, відповідач не провів аналіз суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у періоді, що перевірявся, а обмежився лише припущеннями, а можуть ґрунтуватися лише на належних та допустимих доказах. А тому, оцінюючи доводи контролюючого органу, описані вище, суд надає перевагу письмовим доказам (первинним документам).
Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
ТзОВ «Торговий дім Карпатинафтотрейд» здійснює діяльність у сфері посередників у торгівлі паливом, рудами, металами та промисловими хімічними речовинами; 46.71 Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами (основний); 47.30 Роздрібна торгівля пальним; 52.10 Складське господарство.
Всі документи на підтвердження проведення розрахунків і наявності поставки товару та надання послуг були надані під час проведення перевірки, тому висновки відповідача, що правочини, укладені з указаними вище контрагентами не підтверджують реальності господарських операцій, спростовані наявними матеріалами справи та доводами позивача.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 27 листопада 2018 року по справі № 804/8024/14 та від 13 червня 2019 року по справі №813/810/16, від 08 серпня 2019 року по справі № 810/7082/14, від 20 вересня 2019 по справі №825/49/15-а, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У пункті 110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
Колегія суддів дійшла висновку, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки не підтверджуються належними та допустимими доказами і спростовуються фактичними обставинами справи, тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 10.04.2019 №0002391406, №0002401406 є не правомірними, суд першої інстанції допустив вищенаведені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи по суті, внаслідок чого рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення даного позову.
Згідно частин 1, 2 статті 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. За правилами частини 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги, то понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області в сумі 48025,00 гривень сплаченого судового збору згідно платіжного доручення №3541 від 22.07.2019 на суму 19210,00 гривень та платіжного доручення №4038 від 19.12.2019 на суму 28815,00 гривень.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Карпатинафтотрейд» – задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі №1300/1565/19 – скасувати та ухвалити нове, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Карпатинафтотрейд» до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Тезіс» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №0002391406 від 10.04.2019 та №0002401406 від 10.04.2019.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Карпатинафтотрейд» (78405, Івано-Франківська область, м. Надвірна, вул. Майданська, 5, ЄДРПОУ 40090786) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 20, ЄДРПОУ 43142559) 48025 (сорок вісім тисяч двадцять п`ять) грн. 00 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            Р.Й. Коваль
Повний текст постанови складено 05.03.2020