П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/406/20	
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.
                                  
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
-            Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, - 
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду  з позовом до Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просить суд:
- визнати незаконною та скасувати постанову від 07.02.2020 року ВП № 51291058 про стягнення виконавчого збору, яка винесена заступником начальника Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваль Юлією Володимирівною.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила, що оскаржувану постанову від 07.02.2020 року ВП № 51291058 про стягнення виконавчого збору винесено відповідачем з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, позивач вказує на відсутність у відповідача законних підстав для її прийняття, оскільки виконавчий лист Білозерського районного суду Херсонської області, виданий 16.03.2015 року у справі №648/491/15 повернуто стягувачеві - ПАТ ЕК «Херсонобленерго» постановою від 28.11.2016 року ВП № 51291058. Також, позивачка зазначає, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття у 2016 році постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.05.2016 року ВП № 51291058, оскільки  виконавчий лист у справі № 648/491/15 пред`явлено стягувачем поза межами строку, встановленого законом № 606-ХІV. При цьому, позивачка стверджує, що постанову про відкриття виконавчого провадження № 51291058 вона отримала після спливу семиденного терміну, що унеможливило її добровільне виконання в такий термін, що виключало можливість здійснити добровільне виконання боржником рішення та уникнути обов`язку сплати виконавчого збору в межах виконавчого провадження ВП №51291058. Також позивачка звертає увагу, що відповідач фактично двічі намагається стягнути виконавчий збір, а саме, згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.05.2016 року ВП № 51291058 та згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2020 року ВП № 61205923. При цьому, позивачка з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 року у справі № 6-785цс15, вказує на те, що право на стягнення виконавчого збору не виникає, якщо боржник добровільно виконав рішення суду після того, як минув строк на добровільне виконання, і при цьому державний виконавець не провів будь-яких примусових виконавчих дій, а тільки виніс постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про стягнення виконавчого збору. Позивач зазначає, що ним добровільно виконано рішення суду у справі № 648/491/15, а тому у державного виконавця були відсутні законні підстави для стягнення виконавчого збору. 
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими зазначаючи, що на виконанні Білозерського РВ ДВС перебувало виконавче провадження № 51291058 з виконання виконавчого листа №548/491/15 від 16.03.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ ЕК «Херсонобленерго» боргу в сумі 10 437,51 грн., який надійшов на виконання вперше 03.07.2015 року та був повернений без виконання стягувачу 08.12.2015 року. Вдруге даний виконавчий документ надійшов до відділу для його виконання 27.05.2016 року, а тому на момент повторного його пред`явлення однорічний строк не сплинув та не пропущено. Отже, на виконання приписів Закону № 606-ХІV державним виконавцем 27.05.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51291058 із встановленням 7-денного строку для її добровільного виконання, яку позивач отримав, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. В подальшому, державним виконавцем винесено постанову 28.11.2016 року ВП № 51291058 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що майна в рахунок погашення боргу не виявлено, після чого стягувач не пред`являв його до виконання. Разом з тим, 29.01.2020 року на адресу відділу надійшла заява стягувача АТ «Херсонобленерго» про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що боржник фактично виконав рішення суду. Оскільки матеріали виконавчого провадження № 51291058 було знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 17.01.2020 року, тому 07.02.2020 року державним виконавцем в реєстрі виконавчих проваджень скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.11.2016 року на підставі вказаної  заяви стягувача АТ «Херсонобленерго» та винесено постанову від 07.02.2020 року ВП № 51291058 про закінчення виконавчого провадження. Враховуючи, що під час першого та другого надходження виконавчого документа державним виконавцем не виносилась постанова про стягнення виконавчого збору, то відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII виконавцем винесено оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору. З огляду на викладене відповідач вважає, що при винесенні оскаржуваної постанови державний виконавець діяв в порядку та в спосіб, передбачений законом. 
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову від 07.02.2020 року ВП №51291058 про стягнення виконавчого збору, яка винесена заступником начальника Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_2 Юлією Володимирівною. Стягнуто з Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місце знаходження 75000, Херсонська область, смт. Білозерка, вул. Свободи, 85, код ЄДРПОУ 34669045) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в сумі 1 000,00 грн. (одна тисяча грн. 00 коп.). Стягнуто з Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місце знаходження 75000, Херсонська область, смт. Білозерка, вул. Свободи, 85, код ЄДРПОУ 34669045)  за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.). 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Білозерський районний відділ Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, суд не надав належної оцінки викладеним доводам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Колегією суддів враховано, що (на період вжитих Урядом України карантинних заходів) П`ятим апеляційним адміністративним судом забезпечено доступ учасників справи до суду, в тому числі і шляхом надіслання та приймання процесуальних документів пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, відзивів, доказів тощо) засобами електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.
Відтак, сторони та учасники справи мали процесуальну можливість доступу до суду, в тому числі і шляхом надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі    для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги.    
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з  наступних підстав. 
          
КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

На виконанні у Білозерському РВ ДВС перебувало виконавче провадження ВП № 51291058 з примусового виконання вимог виконавчого листа № 548/491/15, виданого 16.03.2015 року Білозерським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 до ПАТ ЕК «Херсонобленерго» 10 437,51 грн.
27.05.2016 року постановою головного державного виконавця Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Коваль Ю.В. відкрито виконавче провадження № 51291058 з виконання вищевказаного виконавчого документа. При цьому, встановлено боржнику семиденний строк для добровільного виконання та постановлено при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору 1043,75 грн. та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій 100 грн. 
Дана постанова отримана позивачкою 09.06.2016 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. 
28.11.2016 року головним державним виконавцем Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Коваль Ю.В. винесено постанову ВП № 51291058 про повернення виконавчого документа стягувачеві, якою виконавчий лист № 648/491/15, виданий 16.03.2015 року, повернуто стягувачеві  ПАТ ЕК «Херсонобленерго» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37, 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що майна в рахунок погашення боргу не виявлено.
29.01.2020 року АТ «Херсонобленерго» звернулося до відповідача з заявою про закінчення виконавчого провадження №51291058 відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на даний момент боржник ОСОБА_1 фактично виконала рішення суду по справі № 648/491/15-ц.
07.02.2020 року керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» заступник начальника відділу Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваль Ю.В. прийняла постанову ВП № 51291058 про закінчення виконавчого провадження, якою закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 648/491/15, виданого 16.03.2015 року Білозерським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 до ПАТ ЕК «Херсонобленерго» 10 437,51 грн., постанову державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору виділено в окреме виконавче провадження.
07.02.2020 року заступником начальника відділу Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваль Ю.В. винесено постанову у виконавчому провадженні № 51291058, в якій зазначено, що постановою від 27.05.2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документу - виконавчий лист № 648/491/15, виданого 16.03.2015 року Білозерським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 до ПАТ ЕК «Херсонобленерго» 10 437,51 грн., виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, ураховуючи ст.ст. 3,27,40 Закону України «Про виконавче провадження» стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 1043,57 грн.
Не погоджуючись з постановою державного виконавця від 07.02.2020 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 1043,57 грн., позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Преамбулою  Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ  передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ст.ст.  1,  5 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються        Законом України від 02 червня 2016 року        № 1403-VIII        «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі -  Закон        № 1403-VIII).
Законом № 1403-VIII, визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та        правовий статус.        Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом        (стаття 3).
Згідно зі  ст. 10 Закону № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах,        визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1  ст. 18 Закону № 1404-VІІІ,        виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати  декларацію про доходи  та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Відповідно до  ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження»  кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому  ст. 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Згідно зі  ст. 27 вказаного Закону  виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Положеннями вказаної статті визначено виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому  Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього  Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до  Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також, частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39  цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
За змістом ч.5    ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати  декларацію про доходи  та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому  ст. 27 цього Закону.
Частинами 2 та 3  ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»  визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Крім того, п. 1 ч. 5 вказаної статті передбачає, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.
Аналіз наведеного свідчить про те, що виконавчий збір стягується при відкритті виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору.
Відповідно до  ст. 10 Закону № 1404-VIII  заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Іншими заходами примусового характеру, що передбачені цим Законом, у разі виконання рішення немайнового характеру можуть бути заходи, які передбачені статтями 64-67 Закону.
Аналіз наведених норм дає підстави суду вважати, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.
Відтак, за своїм змістом виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до виконання рішення.
Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 37 Закону № 1404-VІІІ  , виконавчий документ    повертається стягувачеві, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснення виконавцем відповідно до цього  Закону  заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
За правилами ч. 5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених  статтею 12 цього Закону.
За приписами ч. 3 ст. 40 Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 ч. 1  ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9  ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1  ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Колегія суддів звертає увагу на те, що  Закон № 1404-VIII  є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до  законів № 1403-VIII  і  № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до  Закону        № 1404-VIII        підлягають примусовому виконанню.
Таким чином, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.
Так, положення ч. 3  ст. 40 Закону № 1404-VIII  зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, п. 2 ч. 1  ст. 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
Вказані положення ч.        3  ст. 40 Закону № 1404-VIII  кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.
Натомість частина друга  статті 27 Закону № 1404-VIII  передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника,  переданого стягувачу за виконавчим документом.
  При цьому пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму  Закону        № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою  статті 40 вказаного Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції        у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.
Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку,    визначеному в  статті 37 Закону        № 1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Таким чином, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої  статті 40 Закону    № 1404-VIII  без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18.
З матеріалів виконавчого провадження № 51291058 встановлено, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 648/491/15 виданого 16.03.2015 року.
Враховуючи викладене, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору, тому така постанова не відповідає вимогам  статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, відповідно до пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої  наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.
При стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку щодо помилковості доводів відповідача про те, що виконавчий збір стягується незалежно від того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 761/11524/15-ц (провадження № 61-1788св17).
Крім того, у відповідності до положень ч. 3 ст. 40 Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 ч. 1  ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9  ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1  ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені відповідачем дії державного виконавця щодо порядку винесення постанови про стягнення виконавчого збору не відповідають вимогам  Закону № 1404-VIII.
Щодо вимоги позивача стягнення судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами  ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Розподіл судових витрат    здійснено у    відповідності до  статті 139 КАС України.
Згідно до ч. 1  ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1  ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Тригубенко Юрієм Павловичем (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/2204 від 13.08.2019 року). 
На підтвердження розміру витрат, понесених позивачем на професійну допомогу, надано наступні документи: 
- копію договору про надання правової допомоги від 15.10.2019 року, укладеного між адвокатом Тригубенко Ю.П. та Овчаренко С.А. та додатку №3 до цього договору від 13.02.2020 р., за умовами якого адвокат готує позовну заяву про визнання незаконною та скасування постанови ВП 51291058 про стягнення виконавчого збору, яка винесена заступником начальника Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваль Ю.В. (п. І.І Додатку №3). При цьому, сторони погодили, що розмір гонорару адвоката за надання клієнту правової (правничої) допомоги, визначеної у п. І.І цього Додатку, становить 2000,00 грн., які мають бути оплачені до 17.02.2020 р. за вказаними реквізитами.;
- копію дублікату чека № 0.0.1617622800.1 від 16.02.2020 р. про сплату коштів у розмірі 2 000,00 (дві тисячі грн. 00 коп.) грн., у якому платником зазначено ОСОБА_1 , отримувач
- адвокат Тригубенко Ю.П., призначення платежу - сплата гонорару згідно додатку №3 до договору від 15.10.2019 р.
На підставі наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин позивач має право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, але вважає, що в цій справі необхідно враховувати принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката, який полягає в тому, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Враховуючи надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, незначну складність справи, ціну позову та ту обставину, що предмет спору не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу в сумі 1000,00 грн.
В межах спірних правовідносин колегія суддів також зазначає, що як вже неодноразово зазначено у постановах Верховного Суду, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року - без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.    Вербицька Н. В.