УХВАЛА

17 березня 2020 року 
Київ
справа №520/9292/19
адміністративне провадження №К/9901/5423/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу Харківської обласної ради
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2020 року
у справі  №520/9292/19
за позовом   ОСОБА_1 
до Харківської обласної ради 
про  стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу і за час затримки виконання рішення,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської обласної ради, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила стягнути з Харківської обласної ради на її користь суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 22 лютого 2019 року по 02 липня 2019 року в розмірі 104190,98 грн. та суму середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 03 липня 2019 року по 11 вересня 2019 року в розмірі 59199,04 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2020 року, адміністративний позов задоволено частково, стягнуто з Харківської обласної ради на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 22 лютого 2019 року по 18 серпня 2019 року в розмірі 142076,40 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями попередніх інстанцій, Харківська обласна рада звернулась з касаційною скаргою до Верховного Суду, в який просить скасувати  постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2020 року в частині незадоволення вимог апеляційної скарги Харківської обласної ради, та ухвалити нове рішення, не передаючи справи на новий розгляд, яким змінити судове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року виключивши з його мотивувальної частини абзац. 
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
Пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Своєю чергою, за змістом пункту 1 частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
З оскаржуваних судових рішень та зі змісту касаційної скарги вбачається, що предметом розгляду у даній адміністративній справі є стягнення суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та суми середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника органу місцевого самоврядування.
При цьому з матеріалів касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 працювала на посаді начальника юридичного управління виконавчого апарату Харківської обласної ради, яка не відноситься до посад, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища. 
В касаційній скарзі Харківська обласна рада посилається на підпункти «б» та «в» пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що справа має виняткове значення для скаржника, оскільки оскаржувана частина рішення суду першої інстанції недобросовісно та необґрунтовано використовується позивачем як доказ неправомірних дій відповідача при розгляді інших справ за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної ради, а саме: у справі №520/9526/19 (щодо поновлення позивача на посаді) та у справі №520/11920/19 (щодо стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди).
Крім цього, скаржником вказано на те, що за недобросовісними заявами позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості стосовно нібито вчинення службовими особами Харківської обласної ради кримінальних правопорушень.
Верховний Суд відхиляє такі доводи скаржника з огляду на наступне.
Частинами першою - другою   статті 341 КАС України   встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Тобто, з огляду на положення, які визначені процесуальним законом, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Отже, виняткові обставини, за яких судові рішення у справі незначної складності підлягають касаційному оскарженню, скаржником не наведені.
Таким чином, скаржник, зазначаючи про виняткове значення даної      справи для відповідача, не наводить обґрунтованих доводів, які б спростовували правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, натомість, його доводи зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду судових рішень та компетенції суду касаційної інстанції, визначеної   статтею 341 КАС України.
Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд прийшов до висновку, що обґрунтовані посилання на існування обставин, передбачених підпунктами «б» та «в» пункту другого частини 5   статті 328 КАС України   у касаційній скарзі відсутні та такі обставини не встановлені Верховним Судом з поданих матеріалів касаційної скарги.
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.
Відповідно до пункту 1 частини 1   статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
На підставі викладеного, керуючись статтями   12,   328,   333 КАС України,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Харківської обласної ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у справі  №520/9292/19.
2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
Н.М. Мартинюк 
 Ж.М. Мельник-Томенко ,
Судді Верховного Суду