ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.004275 пров. № А/857/2888/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                         Большакової О.О.,
суддів                                                             Старунського Д.М., Качмара В.Я., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Львівській області про встановлення фактів, визнання дій/бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року (суддя першої інстанції Мартинюк В.Я., м. Львів),

В С Т А Н О В И В :

21 серпня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області та Державної фіскальної служби України про:
1. Встановлення фактів:
1.1. проникнення 24.02.2011 працівників Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова у приватну власність позивачів, яке зафіксоване у документах: 1) акті обстеження юридичної (фактичної) адреси платника від 24.02.2011, 2) акті опису майна № 147 від 24.02.2011;
1.2. проникнення 24.02.2011 працівників Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова у приватну власність позивачів без обґрунтованого судового рішення; без чинного правового документа, який давав би право СП ТОВ «Польтрансфер» на використання частини будинку і, відповідно, право на вчинення податковим органом процесуальних дій у частині нерухомості; без попередження власників нерухомості про проведення обстеження; без присутності позивачів при вчиненні вказаного проникнення 24.02.2011;
1.3. складення 24.02.2011 працівниками Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова у приватній власності позивачів акта опису майна № 147 від 24.02.2011, здійсненого з порушеннями процедури/документів, передбачених при вчиненні таких дій;
1.4. реєстрації 25.02.2011 Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна під № 30451213 в податкову заставу активів, які описувались актом опису майна № 147 від 24.02.2011 у приватній власності позивачів, з використанням для цієї реєстрації адреси позивачів без відповідного правового документа від власників (дозволу);
1.5. законності чи незаконності дій, вчинених 24.02.2011 і 25.02.2011 Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова щодо обстеження приватної власності позивачів, складення акта № 147 опису майна та його реєстрації у Державному реєстрі обтяжень;
1.6. тривалого приховання Головним управлінням ДФС у Львівській області, здійсненого за участі (сприяння) ДФС України, документів та іншої інформації щодо вчинених податковими працівниками дій 24.02.2011, правових підстав таких дій і обставин, за яких відбулося проникнення працівників Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова у приватну власність позивачів і проведення там обстеження 24.02.2011, складення акта № 147 опису майна та його реєстрації у Державному реєстрі обтяжень;
2. Визнання дій/бездіяльності Головного управління ДФС у Львівській області, ДФС України протиправними внаслідок ненадання інформації позивачам на виконання судових рішень в адміністративних справах №№ 813/625/14, 813/3694/14, 826/4951/17, метою якої/яких було унеможливити позивачам ефективний захист своїх прав у зв`язку із діями податкового органу, пов`язаними з проникненням його працівників 24.02.2011 у приватну власність позивачів; проведенням обстеження 24.02.2011 їх приватного володіння; складенням у приватному володінні акта опису майна № 147 від 24.02.2011; реєстрації 25.02.2011 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна під № 30451213 в податкову заставу активів, які описувались актом опису майна № 147 від 24.02.2011;
3. Зобов`язання Головного управління ДФС у Львівській області та ДФС України відшкодувати матеріальну і моральну шкоду, завдану позивачам упродовж 2011-2019 років в наступних розмірах:
- ОСОБА_1 в сумі 400000 гривень, з яких сплату 350000 гривень покласти на Головне управління ДФС у Львівській області, а сплату 50000 гривень - на ДФС України;
- ОСОБА_2 в сумі 400000 гривень, з яких сплату 350000 гривень покласти на Головне управління ДФС у Львівській області, а сплату 50000 гривень - на ДФС України.
Також позивачі просили призначити судовий контроль за виконанням суб`єктом владних повноважень судового рішення. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачами порушено норми Конституції України, так як не виконуються рішення суду які набрали законної сили, а саме рішення у справах №813/625/14, №813/3694/14 та №826/4951/17, відтак позивачі не можуть ефективно захистити свої права у зв`язку із діями податкового органу, пов`язаними з проникненням його працівників у приватну власність позивачів, проведенням обстеження їх приватного володіння, складенням у приватному володінні акту опису майна, реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в податкову заставу активів, які описувались актом опису майна. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту прав, оскільки в адміністративного суду відсутні повноваження щодо встановлення фактів, фактично суть порушеного права полягає у неналежному виконанні судових рішень, що зумовлює іншу процедуру оскарження.
Із таким судовим рішенням не погодилися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просили скасувати рішення та задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи незгоду, апелянти, зокрема, зауважили, що суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що об`єктивний розгляд позовної вимоги щодо встановлення фактів є передумовою для обґрунтованого і справедливого вирішення позовної вимоги про визнання протиправними дій (бездіяльності) податкового органу, а також є підставою для задоволення позовної вимоги про відшкодування шкоди. Також, суд не відобразив у повному обсязі у рішенні аргументи й докази позивачів. Суд не взяв до уваги, що відповідачем 1 на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2014 року у справі №    813/625/14 листом від 16 травня 2019 року було надано копії запитуваних документів, проте рішення суду було виконане лише в результаті прийняття Восьмим апеляційним адміністративним судом постанови від 12 грудня 2018 року, якою призначений судовий контроль за виконанням постанови від 13 лютого 2014 року. Отже порушення права позивачів на відновлення їх права тривало понад 4 роки і 6,5 місяців. Суд не вказав у рішенні, що відповідач 1 не надав позивачу інформацію щодо обставин проведення обстеження приватного володіння позивачів, хоча ці обставини необхідно було дослідити при вирішенні першої позовної вимоги. Також, у листі відповідача 2 відсутня основна запитувана інформація, так як доведено відсутність повних обґрунтованих відповідей на підставі аналізу запитань позивача та відповідей послідовно по восьми пунктах запиту ОСОБА_2 від 13 березня 2014 року. Апелянти зауважили про відсутність у листі Головного управління ДФС у Львівській області від 15 липня 2019 року, який був направлений на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 7 жовтня 2015 року у справі №    813/3694/14 обґрунтованих відповідей на всі запитання, які стосувалися предмету позову. Суд мав належні докази того, що відповідачем не було виконано остаточного судового рішення у справі №    813/3694/14. Також, суд не витребував і не дослідив інформацію щодо невиконання відповідачем 2 постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2018 року у справі №    826/4951/17, хоча позивачі неодноразово порушували це питання. Суд в описі встановлених обставин послався лише на окремі документи, порушивши при цьому положення КАС України. Апелянт зазначив, що рішення суду є необґрунтованим належним чином, оскільки в ньому, зокрема, не відображено всі доводи позивачів, а саме щодо невиконання відповідачем судових рішень щодо надання інформації на запит.
Представником відповідачів було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність вимог апелянта і законність висновків суду.  
Ухвалою апеляційного суду справу було призначено до розгляду у письмовому провадженні у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.
Апеляційний суд, дослідивши доводи апелянтів та письмові докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що Державною податковою адміністрацією у Львівській області 07.10.2011 листом №06/09 була надана відповідь щодо відсутності податкової застави та будь-яких обтяжень за будівлею та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Додатково зазначено, що за СП ТОВ «Польтрансфер» рахується податковий борг, який зареєстрований за тією самою адресою.
13.11.2011 Державна податкова адміністрація у Львівській області листом №32954/10/11-014/47 повідомила, що за вказаною адресою не зареєстровано податкової застави та будь-яких обмежень зі сторони ДПІ у Личаківському районі м. Львова. Щодо СП ТОВ «Польтрансфер», то даний борг виник 19.02.2011 на підставі податкового повідомлення-рішення у зв`язку з чим було виставлено податкову вимогу від 22.02.2011 та прийнято рішення про опис майна у податкову заставу 24.02.2011. Здійснено вихід за юридичною адресою підприємства та встановлено його відсутність, про що складено акт обстеження. 24.02.2011 складено акт опису майна, відповідно до якого описано «Майно платника податків, яке перебуває в його власності а також майно на яке платник податків набуде права власності у майбутньому».
Позивачі 07.06.2012 направили запит №04/06 на адресу начальника Державної податкової інспекції у Личаківському районі міста Львова про надання інформації та копії документів.
13.02.2014 Львівським окружним адміністративним судом було винесено постанову у справі №813/625/14, якою визнано протиправними дії Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова щодо ненадання публічної інформації на запит позивача №    04/06 від 07.06.2012 та зобов`язано розглянути вищезазначений запит і надати запитувану інформацію. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду вищевказане рішення суду залишено без змін.
У подальшому ДПІ у Личаківському районі було реорганізовано.
Ухвалою від 24.09.2018 з питань виконання судового рішення встановлено новий строк пред`явлення виконавчого документа № 813/625/14 до виконання, достатнього для повного виконання боржником постанови Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2014 у справі № 813/625/14, а саме: на шість місяців з моменту набрання вказаною ухвалою суду законної сили.
Також, 16.04.2019 було встановлено строк для подачі звіту про виконання судового рішення.
Листом від 05.03.2019 за №11509/10/52.13-12 Головне управління ДФС у Львівській надало відповідь у відповідності до ухвали Львівського окружного адміністративного суду з питань виконання судового рішення від 24.09.2018 у справі №813/625/14.
Листом від 16.05.2019 за №24595/10/52.13 Держана фіскальна служба України надала відповідь на запит за вх. №924/ЗПІ від 24.04.2019 про надання інформації з відомостями публічного характеру, так і такими, що стосуються особисто заявників та вчинення дії з проведенням перевірки інформації. Було надано акт обстеження юридичною (фактичної) адреси платника №б/н від 24.02.2011 та акт опису майна від 24.02.2011.
Також, Державна податкова інспекція у Личаківському районі м. Львова 26.09.2011 надала відповідь на запит від 26.08.2011 вх. №02/08, що станом на 26.08.2011 СП ТОВ «Польтрансфер» знаходиться на обліку у ДПІ Личаківському районі м. Львова та за період 4 кварталу 2003 року звітності підприємство не подавало.
13.03.2014 позивач ОСОБА_2 подала запит до Державної податкової інспекції у Личаківському районі міста Львова Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Львівській області про надання інформації.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2015 у справі №813/3694/14 за позовом ОСОБА_2 до Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо надання повної відповіді на її письмовий запит про надання інформації № 02/03 від 13.03.2014 та зобов`язано надати відповідь з урахуванням висновків суду. Дане рішення набрало законної сили 26.10.2016. 02.07.2018 встановлено строк для подачі звіту про виконання судового рішення.
15.07.2019 на виконання судового рішення Головне управління ДФС у Львівській області направило ОСОБА_2 лист №35264/10/52.8-10 про надання інформації.
Також, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправними дій Державної фіскальної служби України щодо ненадання відповіді на питання, вказані у заяві №01/11 від 07.11.2016 та відповідної інформації; зобов`язання Державної фіскальної служби України розглянути заяву позивачів № 01/11 від 07.11.2016 та надати обґрунтовану відповідь по поставлених в ній питаннях.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2018 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2018 скасовано. Прийнято нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо ненадання інформації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зобов`язано Державну фіскальну службу України розглянути заяву позивачів  від 07.11.2016 № 01/11 та надати обґрунтовану відповідь по всіх пунктах, зазначених в даній заяві.
На виконання судового рішення 22 березня 2019 року відповідач надіслав позивачам лист № 2177/Х/99-99-11-01-01-14 із зазначенням запитуваних відомостей та документів. 
24.06.2019 Головне управління ДФС у Львівській області листом №31360/10/25.0-06 надало відповідь на заяву позивачів за №б/н з питань фактичних причин невиконання Личаківською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області остаточних судових рішень у адміністративних справах №№813/625/14, 813/6766/14, 813/3694/14.
15 липня 2019 року ГУ ДФС у Львівській області надіслало позивачу лист №35264/10/52.8-10 
Згідно змісту позовної заяви, позивачі вважають, що рішення судів у вказаних вище справах відповідачами не були виконані належним чином і у встановлені строки.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду не відповідає, а викладені в апеляційній скарзі мотиви скаржника є частково прийнятні з огляду на наступне.
Відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В частині першій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.
Згідно статті 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.
Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
Таким чином, оскаржувані дії/бездіяльність Головного управління ДФС у Львівській області, ДФС України щодо ненадання інформації позивачам на виконання судових рішень в адміністративних справах №№ 813/625/14, 813/3694/14, 826/4951/17, можуть бути оскаржені відповідно до статті 383 КАС України.
Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 КАС України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.
Суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.
З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а.
За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.
Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.
Тобто, якщо позивачі вважають протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідачів, вчинені на виконання рішень судів у справах №№ 813/625/14, 813/3694/14, 826/4951/17, то вони можуть звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявами про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідачів, а не пред`являти новий адміністративний позов.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки є такі, що набрали законної сили судові рішення з того самого фактичного предмету спору (право позивачів на отримання інформації на запити) між тими самим сторонами, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі №367/1240/16-а, від  12 травня 2020 року у справі №815/2252/16.
Щодо позовних вимог про встановлення фактів, апеляційний суд зазначає наступне. 
Вимоги про встановлення юридичних фактів не відносяться до компетенції адміністративного суду як спосіб захисту порушених прав особи, що звернулася з позовом.
Апеляційний суд зазначає, що юридичні факти у такому разі належать до предмета доказування для встановлення обставин та змісту спірних правовідносин, визначення підстав захисту порушеного права і не можуть складати самостійний зміст позовних вимог. 
У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).
Із тексту апеляційної скарги видно, що позивачі також зазначають, що встановлення вказаних ними у пункті 1 прохальної частини позовної заяви фактів необхідно для вирішення питання про визнання дій/бездіяльності відповідачів протиправними й стягнення шкоди, що складають зміст другої та третьої позовних вимог.
Отже, такі не є окремими позовними вимогами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому окремому розгляду в порядку адміністративного судочинства не підлягають.
Також, апеляційний суд зазначає, що оскільки основні позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визнання протиправними дій/бездіяльності відповідачів щодо невиконання судових рішень не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, позовні вимоги про відшкодування шкоди як похідні також не можуть бути розглянуті в цьому провадженні. 
Отже, провадження у цій справі підлягає закриттю. 
Суд, у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У пункті 54 даного Висновку йдеться про те, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Справді, Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.
При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; п. 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; п. 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91, п. 29).
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги частково знайшли підтвердження, тому оскаржуване рішення слід скасувати та закрити провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 243, 248, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково, скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року та закрити провадження у справі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	Д. М. Старунський 	
 	 	В. Я. Качмар