Номер провадження: 22-ц/813/3690/20 
Номер справи місцевого суду: 520/5061/19
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.05.2020                                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,  
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року у складі судді Салтан Л.В.,
в с т а н о в и в:
У березні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа -  ОСОБА_3 , про спонукання відповідача розірвати договір дарування 3/50 часток домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , та складається в цілому з чотирьох житлових будинків під літ. А,Б,В,З, житловою площею 292,6 кв.м., та надвірних споруд під літ. Г,Д,Е,Ж,И,Л,П,О,О1,Т,У - одинадцять сараїв, літ. М,К - дві літні кухні, літ. Н - вбиральня, І - колодязь, ІІ-ІІ - мостіння, №1-4 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 2365 кв.м., за фактичним користуванням, право на яку зареєстровано (довідка управління Держземагентства Одеської області від 19.12.2014), укладений між нею та третьою особою 20.03.2015; спонукання відповідача укласти з позивачем основний договір купівлі-продажу 3/50 частки домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається в цілому з чотирьох житлових будинків під літ. А,Б,В,З, житловою площею 292,6 кв.м., та надвірних споруд під літ. Г,Д,Е,Ж,И,Л,П,О,О1,Т,У - одинадцять сараїв, літ. М,К - дві літні кухні, літ. Н- вбиральня, І - колодязь, ІІ-ІІ - мостіння, №1-4 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 2365 кв.м., за фактичним користуванням, право на яку зареєстровано (довідка управління Держземагентства Одеської області від 19.12.2014), на умовах, встановлених в попередньому договорі купівлі-продажу від 03.11.2014.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 03.11.2014 року сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого сторони домовились, що укладуть основний договір 31.12.2014 зі сплатою 398000 грн. У грудні 2018 року позивачеві вдалося зібрати всю необхідну суму, проте стало відомо, що у 2015 році відповідач уклала договір дарування зазначеного майна.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2019 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про спонукання розірвати договір та спонукання укласти договір відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не сповістив, що уклав договір дарування цієї квартири ще в 2015 році, а навпаки підтверджувала, що питання укладання основного договору буде вирішено після того, як позивач назбирає необхідну грошову суму, тому строк укладення основного договору, встановлений в ньому, був продовжений на підставі домовленості між сторонами. Так як укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування порушив права позивача на нерухоме майно, в момент його укладення ОСОБА_2 не мала права здійснювати відчуження іншій особі, крім позивача, є підстави вважати його недійсним. 
20.12.2019 відповідач надав суду відзив на скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення - без змін.
27.04.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю.
Позивач та третя особа в судове засідання 28.04.2020 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не надали. Враховуючи викладене, суд вирішив розглянути справу без участі сторін. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Матеріали справи свідчать, що 03.11.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого сторони домовились, що укладуть основний договір 31.12.2014 зі сплатою 398 000 грн.
За умовами п. 4.2 попереднього договору сторони визначили, що у разі, якщо покупець не звертається до продавця з вимогою про укладення основного договору купівлі-продажу в строк до 31.12.2014, вважається, що він відмовився від укладення даного договору і гарантійна сума залишається у продавця.
ОСОБА_1 з дня підписання попереднього договору до 31.12.2014 з письмовою вимогою до ОСОБА_2 про укладення основного договору купівлі-продажу не звертався, доказів протилежного матеріали справи не містять. Натомість позивач вказав про те, що лише в грудні 2018 року йому вдалося зібрати всю необхідну суму для купівлі нерухомого майна.
20.03.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 3/50 частки домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Нормами ст. 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч. 1 ст. 635 попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Враховуючи, що позивач у визначений сторонами попереднім договором строк не звернувся до відповідача з вимогою про укладення основного договору, відповідач на власний розсуд розпорядилася своїм нерухомим майном, уклавши з ОСОБА_3 договір дарування нерухомого майна.
Доказів того, що між позивачем та відповідачем існувала домовленість щодо продовження строку укладення основного договору матеріали справи не містять. 
За таких обставин доводи позивача про те, що договір дарування нерухомого майна є незаконним та порушує його права є безпідставними та не підтверджуються будь-якими доказами.
Між тим, серед способів захисту, передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов`язання особи до укладення відповідних договорів).
Примушування до угоди, яка ґрунтується на попередньому договорі, чи визнання її укладеною за відсутності згоди зустрічної сторони законом не передбачено, оскільки за порушення умов попереднього договору ч. 2 ст. 635 ЦК передбачені інші правові наслідки. Крім того, ч. 3 ст. 635 цього ж Кодексу передбачено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384  ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 06.05.2020.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: