П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/3070/19	
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                     Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просив:
визнати протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1  щодо не виплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 30.06.2016 року по 30.06.2019 року;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1  провести перерахунок та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 30.06.2016 року по 30.06.2019 року. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що дії відповідача щодо непроведення індексації грошового забезпечення є протиправними та не відповідають вимогам законодавства України.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що розрахунком фонду грошового забезпечення військової частини НОМЕР_1 на 2016-2017 роки та зведеним фондом грошового забезпечення фонду грошового забезпечення військової частини НОМЕР_1 на 2018 рік не передбачено асигнувань для проведення індексації грошового забезпечення. Відповідно до роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України надано вказівки щодо припинення нарахування індексації до окремого розпорядження. Крім того, механізм нарахування та виплати індексації у поточному році за попередні роки Порядком №1078 не передбачений. При звільнені з позивачем проведено повний розрахунок за відсутності заперечень від останнього.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. З урахуванням ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду про виправлення описки від 10.03.2020 року:
визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення в період з 30.06.2016 року по 28.02.2018 року;
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікацій номер НОМЕР_2 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення в період з 30.06.2016 року по 28.02.2018 року".
В іншій частині в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на п.1-4 ч. 1 ст. 317 КАС України, як підстави для скасування рішення, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних  вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та наводить доводи, що містилися у відзиві на позовну заяву. Крім того, вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних силах України в період з 30.06.2016 року по 30.06.2019 року (а.с. 12 зв).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 13 РС  від 07.06.2018 року позивача звільнено з військової служби у запас, відповідно за пунктом “а”  пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Наказом командира  військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.06.2019 № 138 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 30.06.2019 (а.с. 17).
При звільненні з військової служби позивачу не була  нарахована індексація грошового забезпечення, в зв`язку з чим позивач звернувся до військової частини із запитом щодо отримання інформації про нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 в період з 30.06.2016 по 30.06.2019 року.
У відповідь на інформаційний запит військова частина НОМЕР_1 надала довідку № 532/Ф від 22.08.2019 року, відповідно до якої в період з липня 2016 року по листопад 2018 року індексація грошового забезпечення не проводилась (а.с. 18).
Позивач не погодився з бездіяльністю ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення та звернувся до суду з цим позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги (за період з 30.06.2016 року по 28.02.2018 року), суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог законодавства проведення індексації у зв`язку з зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для не нарахування індексації грошового забезпечення та відмови у її виплаті позивачу, а також жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на її нарахування та виплату, що є предметом спору в даній справі. Разом з тим, грошове забезпечення позивача з 01.03.2018 року по 30.06.2019 року індексації не підлягає  в зв`язку з встановлення індексу споживчих цін в березні 2018 року за 100% через прийняттям постанови Кабміну України №704, якою з 01.03.2018 року змінено систему виплати грошового забезпечення військовослужбовців та розміри тарифних ставок, а також не перевищення 103% індексу споживчих цін з квітня 2018 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на зазначене перегляд рішення суду першої інстанції здійснюється в частині задоволених вимог щодо наявності підстав для нарахування індексації грошового забезпечення позивачу в період з 30.06.2016 року по 28.02.2018 року.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Згідно  ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991  № 2011-XII  держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до Закону України № 2011-XII  грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до  ст. 1 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” від 03 липня 1991 року № 1282-XII  (далі - Закон України № 1282-XII) визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до  ст.2 Закону України № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Статтею 4 Закону України № 1282-XII  передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього  Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений  постановою Кабміну України від 17.07.2003 року № 1078  (далі - Порядок № 1078).
Відповідно до п.2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до п.6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Посилання апелянта на положення   ч.6 ст.5 Закон України № 1282-XII, як на підставу не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення,  згідно з якою проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, є необґрунтованими.
Судова колегія відхиляє вищенаведені доводи, адже вони не відповідають нормам  Закону № 1282-XII  та п. 11 Порядку №1078, яким визначено, що додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.
Отже, в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.
Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до  Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі “Кечко проти України” (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. 
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Судова колегія зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.
Крім того, безпідставними є посилання апелянта на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, якими надані рекомендації щодо ненараховування індексації до окремого роз`яснення.
Як вже зазначалось, обов`язок здійснення індексації грошових коштів (грошового забезпечення) населення визначений  Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”  та  Законом України “Про індексацію грошових доходів населення”. В свою чергу, роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України мають лише рекомендаційний характер, а тому не можуть бути підставою для не нарахування та не виплати позивачу індексації.
Судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що у 2016 - 2018 роках кошти на виплату індексації грошового забезпечення головним розпорядником коштів не виділено, а тому відповідач діяв правомірно. Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення. 
Судова колегія також вважає помилковими доводи військової частини НОМЕР_1 про те, що позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків, що підтверджується наказом від 27.06.2019 року №138 про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, оскільки це не позбавляє військову частину НОМЕР_1 визначеного законами України обов`язку щодо нарахування індексації грошового забезпечення.
Звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 07.08.2019 року по справі 825/694/17.
Також судова колегія зазначає про помилковість доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав.
За визначенням використаним у частині другій  статті 233 Кодексу законів про працю України    зазначено під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Колегія суддів вважає, що вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у  статті 43 Конституції України  права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої  статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.
У  рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013    за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої  статті 233 Кодексу законів про працю України    зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. 
Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 та від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17.
З урахуванням зазначеного посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст.  122,  123 Кодексу адміністративного судочинства України є помилковим.
Вищевикладене в сукупності свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, що проявилася в не проведенні індексації грошового забезпечення позивачу в період з 30.06.2016 року по 28.02.2019 року та необхідності поновлення відповідного права ОСОБА_1 шляхом зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за вищевказаний період.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 30 вересня 2019 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 320, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                                     К.В.Кравченко