Постанова
Іменем України 
 
24 березня 2020 року
м. Київ
 
справа №754/17668/15-ц
провадження № 61-330св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,   
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 
третя особа - ОСОБА_2 ,
    
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року у складі судді Клочко І. В.                           та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Іванової І. В., Матвієнко Ю. О.,  
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкраСиббанк» та/або банк), третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.                          
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 26 квітня 2007 року між ним та  банком укладений кредитний договір № 11148440000, згідно з яким банк зобов`язався надати йому кредитні кошти в розмірі 55 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом. 
У цей же день між сторонами також укладено договір іпотеки № 53352, а між банком та ОСОБА_2  - договір поруки № 111446.
Вважає, що вказаний кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки банк не виконав свого обов`язку щодо видачі йому кредитних коштів. Крім того, істотна умова укладеного договору, а саме: порядок видачі та погашення кредиту не відповідає вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України.
Крім того, банк порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаний кредитний договір він підписав під впливом обману з боку банківської установи, перед укладенням договору банк свідомо не надав інформацію, яку повинен був надати для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами і недоліками існуючих на час укладання договору схем кредитування, також сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору.
Посилаючись на викладене, а також на те, що про порушення його прав йому стало відомо після отримання висновку аудитора, просив суд визнати недійсними з моменту укладення кредитний договір                                від 26 квітня 2007 року № 11148440000, договір іпотеки від 26 квітня               2007 року № 53352, що укладені між ним та ПАТ «»УкрСиббанк», а також договір поруки від 26 квітня 2007 року № 111446, укладений між        ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня     2019 року, залишеним без змін  постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.  
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі.   
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 аргументована тим, що суди  першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надали належної оцінки його доводам і наданим ним доказам та дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні його вимог.  
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.                          
Витребувано із Деснянського районного суду міста Києва зазначену справу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 26 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 11148440000 (далі - договір), відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 55 000,0 доларів США зі сплатою 12 % річних і строком повернення до 26 квітня 2028 року.   
Відповідно до пункту 1.2.2 договору позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 26 квітня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідно угоди сторін.  
Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено надання кредитних коштів банком шляхом їх зарахування на поточний рахунок клієнта                        № НОМЕР_1 .
Згідно з випискою за рахунком №  НОМЕР_1 грошові кошти зараховані на поточний рахунок позивача, що визначений умовами кредитного договору.    
На забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 26 квітня 2007 року на підставі укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 договору іпотеки, останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, кредитний договір забезпечений договором поруки                                від 26 квітня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та                       ОСОБА_2 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої  статті 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.
Суди встановили, що оспорюваний кредитний договір, укладений                           26 червня 2007 року між позивачем та банківською установою, містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк його повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін, він підписаний позивачем, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.
Відповідно з умовами кредитного договору банк зобов`язався надати позивачу кредит в іноземній валюті в розмірі 55 000,00 доларів США шляхом їх зарахування на відповідний поточний рахунок клієнта.
Зарахування грошових коштів на поточний рахунок позивача підтверджено випискою з його рахунку.
Отже, з моменту зарахування кредитних коштів у визначеному кредитним договором розмірі на поточний рахунок клієнта банк вважається таким, що виконав свої зобов`язання за кредитним договором.
Згідно зі  статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів»                   (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що позивач під час укладення кредитного договору жодних заперечень щодо його умов не заявляв, будь-яких претензій щодо непроведення з ним переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами цього договору або щодо нерозуміння ним окремих його частин не зазначав та в подальшому його виконував, зробив обґрунтованій висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
Також суди обґрунтовано виходили із того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів  іпотеки та поруки, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Суди під час розгляду справи встановили, що ОСОБА_1 не доведено введення його в оману з боку банківської установи при укладенні кредитного договору, а також наявності умислу в діях відповідача, тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з цього приводу.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня                   2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня                    2019 року  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.     

Судді:                                                                                      В.  І.  Журавель

                                                                                                 Н. О. Антоненко

                                                                                                 М. М. Русинчук