Постанова
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 448/2015/13-ц
провадження № 61-16984св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Судововишнянська міська рада Мостиського району Львівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області на постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про зобов`язання відповідачів ліквідувати проїзд біля її будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з південної сторони, та припинити право користування цим проїздом.
Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що її батьку ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також на підставі рішення загальних зборів колгоспу «Росія» Мостиського району Львівської області від 20 вересня 1962 року йому виділено земельну ділянку під забудову житлового будинку. Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, склавши за життя на її ім`я заповіт, а тому 18 квітня 2013 року нотаріусом Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області видано на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом (внесене до реєстру за № 731) та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексовим номером 2573282. Стверджувала, що за життя її батьком порушено питання щодо чинення йому перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком, оскільки з двох сторін житлового будинку знаходяться дві проїзні дороги, одна з яких (з південної сторони) розташована на дуже близькій відстані від будинку, а тому транспорт, який проходить дорогою завдає шкоди будинку (у негоду наносяться бризки болота на стіну, від вантажних машин стіни тріскають, будинок осідає). Крім того, зазначає, що на будинку (його зовнішній південній стороні) розміщені газові труби, а тому є ризик, що автомобіль може їх зачепити або ж взагалі в`їхати в будинок; вночі часто під час проїзду транспорту вона та члени її сім`ї мають перерваний сон та відпочинок. Зазначала, що відповідачі мають заїзди до своїх будинків від центральної дороги села (біля річки), якими і користуються, а її заїздом користуються чужі водії. Вказувала, що їй стало відомо, що проїзд, який проходить біля її будинку (з південної сторони) здійснений не відповідно до Генерального плану с. Бортятин Мостиського району Львівської області, іншої містобудівної документації, без дотримання будівельних норм та держстандартів, а також в цих документах зазначений проїзд не значиться. Однак, Довгомостиська сільська рада Мостиського району Львівської області відмовляється врегулювати це питання відповідно до Державних будівельних норм та правил. 
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідачі позов не визнали, вважали його необґрунтованим та таким, у задоволені якого необхідно відмовити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 21 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що Генеральним планом забудови с. Бортятин Мостиського району Львівської області, а також планами відводу земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 1962 року, передбачено спірний проїзд загального користування, відсутність такого проїзду у генеральному плані села чи іншій містобудівній документації позивачем під час розгляду справи не доведено. Також беручи до уваги те, що недотримання нормативної відстані, передбаченої вимогами пункту 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», між житловим будинком позивачки та спірним проїздом загального користування, відбулося внаслідок самовільно добудованої веранди до цього будинку, суд дійшов висновку, що вимоги позивача ліквідувати спірний проїзд загального користування біля її будинку та припинити право користування цим проїздом, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2018 року Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21 серпня 2017 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про припинення права користування проїздом скасовано та постановлено нове рішення, яким заборонено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проїзд із південної сторони будинку АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що орган місцевого самоврядування та інші заінтересовані особи не ставили питання щодо неправомірності будівництва веранди і неправомірності реєстрації права власності на будинок з верандою, яка перебуває на відстані до проїзду, що не відповідає будівельним нормам та у зв`язку з цим фактичним унеможливленням використання проїзду відповідно до генерального плану населеного пункту. А відтак, оскільки реєстрація права власності ОСОБА_1 на будинок не скасована, проїзд біля її будинку не відповідає будівельним вимогам і висновком експерта від 25 грудня 2014 року Львівського НДІСЕ № 3217, суд дійшов висновку, що порушене право ОСОБА_1 на мирне володіння майном підлягає захисту ефективним способом - шляхом заборони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проїзду із південної сторони будинку АДРЕСА_1 .
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_2 .
У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року із застосуванням засобів поштового зв`язку до Верховного Суду, ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що спірний проїзд передбачений генеральним планом с. Бортятин, що встановлено як наданими суду документами, так і іншим судовим рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 24 грудня 1998 року у справі №276-50, яке набрало законної сили. Крім того, у 2003 році ОСОБА_4 звертався до Мостиського районного суду Львівської області з позовом до Довгомостиської сільської ради, відділу містобудування та архітектури Мостиської райдержадміністрації та Львівського філіалу інституту землеустрою «Укрземлепроект» про внесення змін в генеральний план забудови с. Бортятин Мостиського району та в план забудови його земельної ділянки. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2003 року у цій цивільній справі № 2-553 встановлено, що генеральним планом забудови с. Бортятин та планом забудови земельної ділянки ОСОБА_4 передбачено проїзди з обох сторін. Згідно з планом забудови земельної ділянки розміри будинку повинні становити 10, 0 х 8,0 м, а в натурі становлять 9, 2 х 10,77 м, у зв`язку з чим будинок з південної сторони за рахунок самовільно добудованої веранди (2, 77 м) доходить до проїзду. Отже, користування спірною дорогою стало утрудненим саме внаслідок дій батька позивача, у зв`язку із чим її право не підлягає захистові.
Короткий зміст вимог касаційної скарги Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року із застосуванням засобів поштового зв`язку до Верховного Суду, Судововишнянська міська рада Мостиського району Львівської області просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Суд першої інстанції обґрунтовано критично розцінив висновок експерта Львівського НДІСЕ від 25 грудня 2014 року № 3217, оскільки план території, на який він посилався, не був затверджений. Заявник зазначає, що іншими судовими рішеннями встановлені факти того, що спірний проїзд передбачений генеральним планом с. Бортятин і що будинок з південної сторони доходить до проїзду за рахунок самовільно добудованої веранди (2, 77 м).
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційні скарги не надходили.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області.
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційні скарги у справі, що переглядається, подані у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності 
Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 квітня 2013 року належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .
Право власності на житловий будинок перейшло до ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно з відомостями технічного паспорта на зазначений житловий будинок, складеного Комунальним підприємством«Мостиське РБТІ» станом на 09 лютого 2006 року будинок побудований у 1965 році.
Земельну ділянку під забудову цього житлового будинку ОСОБА_4 виділено на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Росія» Городоцького району Львівської області від 20 вересня 1962 року.
Надалі рішенням Довгомостиської сільської ради Мостиського району Львівської області від 11 травня 2006 року «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_4 для індивідуального житлового будівництва 0, 06 га у с. Бортятин Мостиського району Львівської області. 
Разом із цим встановлено, що земельна ділянка під зазначеним житловим будинком та призначена для його обслуговування належним чином не приватизована. Технічна документація про виконані роботи з підготовки та видачі державного акту на право власності на землю ОСОБА_4 не затверджена, державний акт на право власності на земельну ділянку під житловим будинком ОСОБА_4 не видавався.
Сторонами не заперечувалося, що по дві сторони житлового будинку АДРЕСА_1 розташовані спільні проїзди загального користування, які сполучаються з центральною вулицею села з одного боку, та вулицею вздовж річки з іншого боку. Зазначені спільні проїзди проходять до житлових будинків відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відносяться до земель комунальної власності територіальної громади села.
Спірний проїзд з південної сторони будинку  АДРЕСА_1 шириною 3 ,  40  м проходить між стіною будинку і огорожею по межі з сусіднім будинковолодінням, з північної сторони - шириною 3, 40 м на відстані 1, 15 м від стіни житлового будинку.
Згідно з висновком експерта Львівського НДІСЕ від 25 грудня 2014 року № 3217 зі спірного проїзду є виїзд на центральну вулицю і до річки, але в частині розташування житлового будинку АДРЕСА_1 він не відповідає вимогам пункту 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування і забудова міських і сільських поселень». Будинки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розташовані нижче будинку АДРЕСА_1 (в напрямку річки) і до дороги зі сторони річки вони можуть проїхати цим проїздом, але до центральної вулиці (повз будинок АДРЕСА_1 ) проїхати вони не зможуть, що зумовлено невідповідністю розташування будинку АДРЕСА_1 вимогам ДБН.
Спільні проїзди загального користування з обох боків житлового будинку зазначені і у плані відводу земельної ділянки ОСОБА_4 , затвердженому виконкомом Городоцької районної Ради Депутатів трудящих 24 листопада 1962 року.
Крім того, судом встановлено, що 24 грудня 1998 року Мостиським районним судом Львівської області ухвалено рішення, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 276-50 за 1998 рік за позовом ОСОБА_4 до Довгомостиської сільської Ради народних депутатів Мостиського району львівської області про визнання рішення Довгомостиської сільської Ради народних депутатів від 23 квітня 1996 року № 7 незаконним та за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні проїздом.
Відповідно до зазначеного судового рішення під час розгляду цивільної справи судом, зокрема, встановлено, що генеральним планом забудови с. Бортятин Мостиського району Львівської області передбачений проїзд від головної вулиці села вздовж господарства ОСОБА_4 як з правого, так і з лівого боку.
Зазначеним судовим рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Визнано рішення Довгомостиської сільської ради народних депутатів Мостиського району від 23 квітня 1996 року № 7 відносно залишення спільного проїзду вздовж господарства ОСОБА_4 законним. Встановлено проїзд вздовж присадибних ділянок ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з лівої сторони від головної дороги з виходом на головну вулицю, що передбачений генеральним планом забудови села шириною 2, 5 м. Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні спільним заїздом. Також зобов`язано Довгомостиську сільську Раду народних депутатів Мостиського району Львівської області встановити межі земельної ділянки ОСОБА_4 згідно з рішенням загальних зборів колгоспників колгоспу «Росія» Городоцького району Львівської області від 20 вересня 1962 року «Про виділення гр.  ОСОБА_4 ділянку під будову хати у с. Бортятин в кількості 0, 05 га землі». Також визнано частково недійсним свідоцтво на забудову ОСОБА_4 , зобов`язавши районну архітектуру внести в план відведення земельної ділянки ОСОБА_4 відповідні зміни та уточнення обрисів земельної ділянки згідно з рішенням загальних зборів колгоспників колгоспу «Росія» Городоцького району від 20 вересня 1962 року «Про виділення ОСОБА_4 ділянку під будову хати в с. Бортятин в кількості 0, 05 га землі».
Крім того, судом встановлено, що у 2003 році ОСОБА_4 звертався до Мостиського районного суду Львівської області з позовом до Довгомостиської сільської ради, відділу містобудування та архітектури Мостиської райдержадміністрації та Львівського філіалу інституту землеустрою «Укрземлепроект» про внесення змін в генеральний план забудови с. Бортятин Мостиського району та в план забудови його земельної ділянки. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2003 року у справі № 2-553 встановлено, що генеральним планом забудови с. Бортятин та планом забудови земельної ділянки ОСОБА_4 передбачено проїзди з обох сторін. Згідно з планом забудови земельної ділянки розміри будинку повинні становити 10, 0 х 8, 0 м, а в натурі становлять 9, 2 х 10, 77 м, у зв`язку з чим будинок з південної сторони за рахунок самовільно добудованої веранди (2, 77 м) доходить до проїзду.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, згідно з положеннями статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
За положеннями статей 38, 39 ЗК України до житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.
Відповідно до статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві приватної власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо).
Генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України 
«Про регулювання містобудівної діяльності»).
Згідно зі статтею 17 цього Закону генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується.
Відповідно до статей 25, 26 цього Закону режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій. Режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Отже, відповідно до наведених положень Закону генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов обґрунтованого висновку, що для правильного вирішення спору необхідно встановити, чи передбачений спірний проїзд містобудівною документацією, зокрема, генеральним планом с. Бортятин.
За приписами статей 60, 61 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Згідно з частиною третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції та з доводами касаційної скарги про преюдиціальність судових рішень у справі № 276-50 та у справі № 2-553, якими встановлено, що генеральним планом забудови с. Бортятин та планом забудови земельної ділянки ОСОБА_4 передбачено проїзди з обох сторін, а утруднене користування спірним проїздом виникло внаслідок самовільної побудови веранди батьком позивача.
Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та зробив необґрунтований висновок про наявність підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову у частині вимог.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховним Судом враховано, що передумовою можливого порушення прав та інтересів позивача стали саме дії її батька, який здійснив зазначену добудову без урахування необхідності дотримання унормованих відстаней до проїзду загального користування. Наведені обставини не можуть слугувати підставою для задоволення пред`явленого позову, оскільки відповідачами права та інтереси прав позивача не порушувалися, такий фактичний стан настав внаслідок дій сторони позивача, чим порушено принципи використання власного майна, за якими власник не може реалізовувати належне йому право власності на шкоду правам, свободам та гідності інших осіб, інтересам суспільства тощо.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Таким чином, Верховний Суд, встановивши порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зробив висновок про скасування оскаржуваного судового рішення із залишенням в силі рішення суду першоїінстанції.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
За змістом статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про ухвалення нового рішення про задоволення позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у касаційної інстанції, підлягають відшкодуванню позивачем на користь ОСОБА_2 у сумі 1 409, 60 грн та на користь Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області у сумі 1 409, 60 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_2 та Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області задовольнити.
Постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2018 року скасувати, рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21 серпня 2017 року залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у сумі 1 409, 60 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у сумі 1 409, 60 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

                                                                                                                        Г. І. Усик