Ухвала
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 502/304/19
провадження № 61-5053ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та Кілійської районної державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та Кілійської районної державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що із 1994 року він є власником бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у с. Приморське Кілійського району Одеської області. Із 1994 року голови сільської ради та районної ради неодноразово зверталися до нього із проханням надати допомогу з благоустрою пляжної зони, яка веде від баз відпочинку до моря. Він на протязі багатьох років здійснював благоустрій відповідної території (встановлення сміттєвих баків, табличок, вивіз сміття, побілка та прибирання вбиральні) та утримував її в належному стані. У 2004 році він зробив капітальний ремонт вбиральні, яка знаходиться між базами відпочинку на морем за власні кошти. Таким чином він на протязі більше двадцяти років відкрито та безперервно володіє спірним майном. Приміщення вбиральні потребує додаткових витрат на його поточний ремонт, необхідність проведення освітлення, оформлення договорів з комунального обслуговування, тому виникла необхідність у юридичному оформленні прав на спірне майно. Приміщення вбиральні побудовано у 1980 році, розташоване поза межами села Приморське та не перебуває у власності або користуванні інших осіб (є безхазяйною річчю), обслуговування вказаного об`єкту та підтримання його у належному стані не здійснюється, попереднього власника цього майна встановити не вдалося. Ним виготовлено технічний паспорт на вказане нежитлове приміщення (вбиральню).
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (вбиральню) загальною площею 17,7 кв. м, що розташована за адресою: пляжна зона (за межами населеного пункту) с. Приморське Кілійського району Одеської області, за набувальною давністю.
 
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю (вбиральню) загальною площею 17,7 кв. м, що розташована за адресою: пляжна зона (за межами населеного пункту), с. Приморське Кілійського району Одеської області, за набувальною давністю.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач із 1995 року неодноразово проводив капітальний ремонт нежитлового приміщення (вбиральні), яке розташоване на території Приморської сільської ради за межами населеного пункту, тобто володів ним добросовісно та відкрито, ніяких дій для приховування цього факту не здійснював, а тому набув право власності за набувальною давністю на цю нежитлову будівлю (вбиральню). 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Бірюза» задоволено. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 30 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач знав про наявність прав на спірне нерухоме майно (вбиральню) у Комунального підприємства «Бірюза», яке здійснювало обслуговування та підтримання належного технічного стану вказаного майна, а тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно (вбиральню). 
 
17 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від  19 лютого 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без руху та надано для усунення зазначених недоліків строк до 01 травня 2020 року, але не більше десяти днів з дня вручення цієї ухвали, а саме сплатити судовий збір виходячи із вартості спірного майна із урахуванням раніше сплачених суду коштів. 
 
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про усунення недоліків касаційної скарги, у якій заявником обґрунтовано розмір судового збору за подання касаційної скарги із урахуванням вартості спірного майна, яка складає 2 370,00 грн. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
 
За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Предметом позову у цій справі є визнання права власності на нерухоме майно вартістю 2 370,00 грн. Таким чином ціна позову у цій справі є меншою, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Верховний Суд відхиляє посилання заявника на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник не навів обґрунтованих доводів у чому саме полягає фундаментальне значення розгляду цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, не навів прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах. Посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) є безпідставними, оскільки апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не порушив правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що зазначена справа має виняткове значення для позивача, оскільки останній із 1994 року добросовісно, відкрито та безперервно володів нерухомим майном та підтримував його у належному стані за рахунок власних коштів, є необґрунтованими, оскільки такі доводи фактично свідчать про незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваним судовим рішенням, і, відповідно, не свідчить, що справа має виняткове значення для позивача. 
 
Крім того, у касаційній скарзі заявник посилається на те, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням при розгляді іншої справи, проте не зазначає у якій саме справі він позбавлений можливості спростувати такі обставини, а тому відсутні підстави для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Враховуючи те, що касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та Кілійської районної державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністювідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик