ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/12513/19                                        Головуючий суддя І інстанції Аркатова К. В.
Провадження № 22-ц/818/1473/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з сімейних відносин про стягнення аліментів

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії                Бровченка І.О., Коваленко І.П.,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Аркатової К.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на її утримання щомісячно в розмірі 1/6 частини від усіх видів отриманих доходів (заробітку), починаючи з 01.10.2018 до шестирічного віку доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та продовжити стягнення аліментів щомісячно у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітків (доходів) протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Рішення суду у частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.
На обґрунтування позову посилалася на те, що з 16 грудня 2011 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 . Від спільного шлюбу сторони мають малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З кінця 2018 року вони з чоловіком фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо, рішенням суду від 22.07.2019 шлюб між ними розірвано. Наразі діти мешкають разом з нею в квартирі, що придбана під час шлюбу на користь двох малолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_1 . Усі обов`язки по утриманню та вихованню дітей, які часто хворіють вимагають догляду та уваги та перебувають на диспансерному обліку у лікарів, вона несе самостійно. Відповідач в свою чергу належним чином не допомагає у вихованні та забезпеченні дітей, ухиляється від батьківських обов`язків.
У шлюбі у зв`язку з народженням дітей та їх вихованням, веденням домашнього господарства, піклуванням про дітей і чоловіка, вона не мала можливості працювати, зайняти відповідну посаду, повноцінно себе реалізовувати у кар`єрному зростанні, громадському житті, втратила можливість набути певний професіоналізм і соціальний статус. Вона створювала умови для чоловіка для його кар`єри, можливості йому заробляти на родину та свій власний розвиток та бізнес. Позивачка потрапила у повну залежність від свого чоловіка, так як не могла сама заробляти і забезпечувати собі гідну оплату праці. Після того, як з кінця 2018 року відповідач покину сім`ю, вона та діти втратити його фінансову підтримку, позивачка тимчасово офіційно не працює, оскільки доглядає за дітьми і тому вона потребує матеріальної допомоги на своє утримання з боку відповідача, який не виконує свій обов`язок по утриманню дружини та може надавати їй матеріальну допомогу.
ОСОБА_1 заперечував проти позову з посиланням на його безпідставність, недоведеність та необґрунтованість.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - задоволено частково.
Стягнуто щомісяця з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання за минулий час в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 01.10.2018 до 21.07.2019, та протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, починаючи з 22 липня 2019 року до 22 липня 2022 року .
В іншій частині позовних вимог - відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп. 
Не погоджуючись з таким рішення суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, відшкодувати понесені судові витрати. 
В обґрунтування скарги зазначено, що справа була розглянута в порядку спрощеного провадження, у призначене 20.11.2019 судове засідання з`явився відповідач, однак йому не було надано можливості надати пояснення суду у відкритому судовому засіданні, оскільки суд ухвалив своє рішення без його проведення, з оформленням довідки, що сторони до суд не з`явилися, що не відповідає дійсності. Внаслідок таких процесуальних порушень суд не з`ясував: дійсний характер взаємовідносин між подружжям; факт припинення подружніх стосунків з 20 березня 2013 року, а не як зазначає позивач із 01 жовтня 2018 року; придбання відповідачем квартири на ім`я дітей, де мешкає позивачка; факт належного утримання дітей відповідачем, у тому числі забезпечення відвідання ними дитячого садку, що створювало усі умови для працевлаштування позивачки.
Вказав, що суд першої інстанції помилково застосував норми статей 75, 76, 84 СК України, оскільки не взяв до уваги, що молодшій дитині, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день подання позову та на ІНФОРМАЦІЯ_4 вже виповнилося три роки.
Суд також помилився із застосуванням норми ч. 4 ст. 76 СК України, яка передбачає право дружини на утримання після розірвання шлюбу, коли один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду. Позивач не довела відсутність цієї можливості, яка згідно згаданої норми закону повинна бути обумовлена обставинами, що мають істотне значення, а саме: у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами. Законом не передбачено, що усі жінки, які мають малолітніх дітей, підпадають під дію норми ч. 4 ст. 76 СК України, яка не застосовується у даній справі, оскільки:
-на день звернення до суду з цим позовом рішення суду про розірвання шлюбу від 22.07.2019 ще не набрало законної сили;
-позивач має вищу юридичну освіту, не надала до суду доказів про свою непрацездатність;
-позивачем не доведено жодної обставини, що позбавила б її можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду. Сам факт наявності дітей, які відвідують садок, що підтверджується відповідними довідками, не перешкоджає працевлаштуванню позивача;
-позивач мешкає у квартирі, яка була придбана відповідачем після припинення шлюбних відносин.
-відсутність роботи у позивача обумовлена лише її не бажанням працювати.
Суд встановив, що позивач не довела наявність у дітей вад фізичного або психічного розвитку, хронічних захворювань, у зв`язку з чим суд не вбачав законних підстав для задоволення вимог про стягнення аліментів до досягнення дитиною шестирічного віку. Згадані обставини спростовують доводи позивача про те, що вона не могла працювати, оскільки діти хворіють, а також свідчить про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 84 СК України щодо права дружини, з якою проживає дитина, яка має вади фізичного або психічного розвитку, на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.
Посилання суду на постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, а також на постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц є безпідставними, оскільки правовий висновок про те, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом, відноситься до іншої ситуації, коли позивач був непрацездатною особою (інвалідом). Відповідно до правового висновку, який був висловлений Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 296/5385/17 аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності лише сукупності певних умов, жодного з яких встановлено в матеріалах справи: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу, якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.
Висновки суду про недоведеність у відповідача наявності на утриманні ще двох дітей, є необґрунтованими та не відповідають доказам, про які відповідачем було зазначено у відзиві на позовну заяву.
Доводи позову про те, що шлюбні відносини між сторонами припинилися наприкінці вересня 2018 спростовується рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 червня 2013 року про розірвання шлюбу, квитанціями про перерахування коштів починаючи з 2013 року на ім`я позивачки із призначенням на утримання дітей, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2019 року, де зазначено, що ОСОБА_1 на ім`я дітей придбано квартиру АДРЕСА_1 , надано до суду копії квитанцій про перерахування коштів ОСОБА_2 на утримання дітей, сторони проживають окремо, сумісне господарство не ведуть, оскільки ОСОБА_1 проживають окремо, сумісне господарство не ведуть, оскільки він наразі перебуває у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_6 , від яких народився син - ОСОБА_7 .
Зауважив, що усі письмові вимоги, що містяться в матеріалах справи відправлені вже після пред`явлення позову, а саме після 14.08.2019 , тому не можуть свідчити про вжиття заходів ОСОБА_2 щодо одержання аліментів. Крім того, ці вимоги пов`язані із дітьми, а не одержанням аліментів на позивача.
ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.
На обґрунтування відзиву послалась на те, що доводи скарги та наведені у відзиві проти позову належним чином не доведені. Крім того, доводи скарги про характер взаємовідносин між подружжям, факт припинення подружніх відносин, придбання відповідачем квартири на ім`я дітей, де мешкає позивач, факт належного утримання дітей відповідачем не входять до предмету доказування у даній справі і тому клопотання відповідача про допит свідків для встановлення цих обставин не підлягає задоволенню.
Наполягає на тому, що суд правильно застосував норму ч. 4 ст. 76 СК України, яка спрямована на захист інтересів економічного залежного подружжя, яка займається домашнім господарством і після розірвання шлюбу фінансова забезпеченість такого подружжя стає під загрозу, оскільки він не має самостійних фінансових важелів і після розірвання шлюбу на протязі трьох не зможе підтримувати той рівень життя, якого подружжя досягло у шлюбі, що спрямована на соціальну реабілітацію особи, шлюб з якою розірвано.
Вказує, що шлюб між сторонами вважається розірваний з дати ухвалення рішення судом першої інстанції, 22.07.2019, яке набрало чинності 05.11.2019, час, з якого сторони припинили шлюбні відносини не має правового значення для призначення аліментів відповідно до ч. 4 ст. 76 СК України.
Посилання у доводах скарги щодо працездатності позивачки не мають правового значення, оскільки передбачено ч. 4 ст. 76 СК України право на утримання протягом трьох років від дня розірвання шлюбу не пов`язано із її непрацездатністю чи інвалідністю, достатньою умовою є розірвання шлюбу, в якому вона займалася домогосподарством, піклуванням про дітей та чоловіка, внаслідок чого вона не мала можливості працювати, зайняти відповідну посаду, повноцінно себе реалізовувати у кар`єрному зростанні, громадському житті, втратила можливість набути певний професіоналізм і соціальний статус. Саме тому відповідач, який користувався працею дружини, зобов`язаний надавати їй матеріальну допомогу.
Факти щодо виховання дітей позивачем, їх догляд, були встановлені в рішенні суду.
Вважає, що заперечення відповідача щодо дати початку стягнення аліментів свідчить, що він фактично погоджується з утриманням позивача після розірвання шлюбу.
Заперечила доводи відповідача, що діти постійно відвідують садок та школу. З наданих ним довідок КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №450 компенсуючого типу ХМР», вбачається лише, що син ОСОБА_4 відвідував садок до 01.06.2018 , а донька ОСОБА_3 відвідує по теперішній час. Позивачем були надані також лікарняні довідки про захворювання дітей, шо спростовують твердження відповідача про постійне відвідування дітьми садочку та школи. Зауважила, що в матеріалах справи представлені докази на підтвердження факту необхідності догляду за дитиною до 6 років.
Вказала, що відповідачем не надано належних, достатніх доказів того, що він сплачує аліменти на утримання свою неповнолітнього сина та надає йому матеріальну допомогу, а повнолітній син відповідача - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , має право на аліменти у зв`язку з продовженням навчання, оскільки навчається заочно, а також того, що відповідач утримує свою мати 1946 року народження, яка має ще двох повнолітніх синів і не потребує матеріальної допомоги.
Доводи скарги щодо належного утримання відповідачем малолітніх дітей позивачки не можна брати до уваги, оскільки із наданих відповідачем копій банківських виписок та рахунків не вбачається, що кошти були перераховані саме на картковий рахунок позивача в рахунок сплати аліментів на дітей.
ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції було надано заперечення на відзив, в якому він не згоден з доводами та фактами, як вони викладені. Вказує, що позивач, має із 2008 року вищу юридичну освіту, не працює та не бажає працевлаштуватися, щоб утримувати себе та дітей, починаючи з 2011 року вона не отримує доходів. Просить залучити до матеріалів справи копії дипломів про отримання освіти за напрямом підготовки «Право», бакалавра від 27 червня 2008 року та за спеціальністю «Правознавство», магістр від 13 червня 2009 року, копію свідоцтва про шлюб.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи. 
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на те, що ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції оскаржене лише в частині задоволених позовних вимог, то за правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України воно не підлягає перегляду апеляційним судом в іншій частині.
Підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення визначені у ст. 376 ЦПК України, а саме:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що згідно з матеріалами справи позивач ОСОБА_2 не працює, не отримує доходів та здійснює догляд за дітьми, тому має право на отримання матеріальної допомоги від відповідача. 
При цьому суд як безпідставні відхилив заперечення відповідача на те, що позивач ОСОБА_2 не бажає працювати, витрачає отримані кошти на утримання дітей не за призначенням, тому не потребує матеріальної допомоги.
Суд вважав, що за змістом ст.ст. 75, 76, 84 Сімейного кодексу України право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку не залежить від її працевлаштування та матеріального становища. Вирішальним фактором є наявність можливості у чоловіка надавати таку матеріальну допомогу. 
Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
Відповідачем зазначено про наявність на утриманні ще двох дітей ОСОБА_7 , 2005 року народження, та ОСОБА_10 , 1996 року народження, однак доказів про це суду не надано. Разом з тим, у відповідача на утриманні перебуває мати - ОСОБА_12 , яка має захворювання - цукровий діабет, інсулінозалежна, тяжка форма.
Враховуючи наведене та виходячи з того, що ОСОБА_1 працевлаштований, його місячний дохід, зокрема у період з жовтня 2018 року по травень 2019 року становить 253458,31 грн, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо утримання ОСОБА_1 інших дітей, окрім матері, суд дійшов висновку, що відповідач спроможний виплачувати аліменти на дружину протягом трьох років від дня розірвання шлюбу у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку.
Суд вважав за можливе стягнути з відповідача аліменти на користь позивача за минулий час, починаючи з 01.10.2018, оскільки зібрані у справі докази, а саме письмові вимоги, що відправлені поштовим зв`язком на адресу відповідача свідчать про вжиття заходів ОСОБА_2 щодо одержання аліментів.
Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на помилковому застосуванні згаданих норм матеріального права, оскільки суд першої інстанції не встановив достатніх підстав для їх застосування. 
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Зокрема, якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.
Згідно зі статтею 84 СК України: 
1. Дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності.
2. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
3. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.
4. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
5. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду.
6. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Для призначення аліментів за змістом згаданих норм матеріального права необхідна сукупність обставин (фактів) лише в межах диспозиції відповідної статті СК України, кожна з яких є окремою підставою для їх призначення, при цьому закон не передбачає їх субсидіарного застосовування. 
Судом першої інстанції встановлено, що 16.12.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу сторони у справі мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 22.07.2019 року шлюб між сторонами у справі розірвано.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , отримуючи щомісячний дохід за період з жовтня 2018 року по травень 2019 року в розмірі 253458,31 грн, може надавати матеріальну допомогу.
Районний суд дійшов правильного висновку, який відповідає матеріалам справи, що ОСОБА_2 не довела що їх з ОСОБА_1 спільні діти мають вади фізичного або психічного розвитку, надані позивачем довідки з медичних закладів охорони здоров`я свідчать про наявність періодичних захворювань, що не носять характер хронічних, у зв`язку з чим суд обґрунтовано не знайшов законних підстав для задоволення вимог про стягнення аліментів до досягнення дитиною шестирічного віку.
Нормами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 4 ст. 76 СК України якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Згідно ст. 89 ЦПК України:
1. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції всупереч положень ст.ст. 89, 263 ЦПК України належним чином не перевірив заперечення відповідача проти позову та не надав належної оцінки наданим на їх підтвердження доказам, а також встановленим обставинам справи у контексті згаданої норми ч.ч. 1, 4 ст. 76 СК України. 
В матеріалах справи наявна копія трудової книжки позивача Серії НОМЕР_2, з якої вбачається, що ОСОБА_2 з 2004 по 2009 роки навчалась у Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого, отримала дипломи № НОМЕР_3 від 27.06.2008 та № НОМЕР_4 від 13.06.2009 про здобуття юридичної освіти та працювала юрисконсультом у ПП «Альфа», звідки звільнилася 09.12.2011 за власним бажанням (т. 1 а. с. 153, 154).
Суд у контексті підстав та вимог заявленого позову, наведених доводів та заперечень сторін щодо доведеності істотних обставин, виходячи з яких позивач не мала можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду та у контексті диспозиції ч.ч. 1, 4 ст. 76 СК України, не звернув уваги, позивачка на день звільнення вже здобула вищу юридичну освіту та отримала професійний досвід за фахом юриста, а сторони ще не були у спільному шлюбі. 
З урахуванням того факту, що перша дитина учасників справи народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка добровільно звільнилася під час вагітності, що свідчить про відсутність у неї бажання зберегти за собою робоче місце для свого подальшого працевлаштування після народження дитини.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 не надано доказів, про те, що їх з ОСОБА_1 діти мають вади фізичного або психічного розвитку, надані позивачем довідки з медичних закладів охорони здоров`я свідчать про наявність періодичних захворювань, що не носять характер хронічних.
В матеріалах справи наявні довідки КЗ «ДНЗ (Ясла-садок) № 450 Компенсуючого типу ХМР» про те, що ОСОБА_3 відвідує вказаний заклад з 01.04.2016 по теперішній час, а ОСОБА_4 відвідував його з 01.03.2015 та вибув до шкоди 01.06.2018 (т. 1 а. с. 161, 162).
Зазначене свідчить, що діти, зокрема і молодша дочка, були здатні відвідувати навчальні заклади та не потребували постійного домашнього піклування з боку позивача.
Як встановлено судом сторони під час спільного шлюбу мешкали у м. Харкові, що з урахуванням наявної у позивача вищої юридичної освіти, добровільного її звільнення з роботи, де вона працювала за своїм фахом, свідчить про наявності у неї реальної можливості працювати за своєю освітою. При цьому у справі відсутні відомості, що позивач скористалася правом на відпустку по догляду за дитиною до трьох років та по досягненню дитиною шести років. 
Позивачем не доведено, що вона змушена була доглядати за дітьми з огляду на їх стан здоров`я, чи у неї не було можливості з об`єктивних причин влаштувати дітей у дошкільний заклад, внаслідок чого вона була змушена самостійно займатися вихованням дитини. У справі також відсутні належні і допустимі докази, що робота чи кар`єра відповідача ОСОБА_1 вимагала від другого з подружжя - позивача ОСОБА_2 не працювати, залишатися вдома, займатися дітьми та створювати для відповідача необхідні для його роботи додаткові умови, внаслідок чого позивач у свою чергу втратила кар`єрні перспективи та можливість продовжити роботу за своїм фахом після розлучення. Позивач також не надала до суду доказів, що вона після розлучення не змогла працевлаштуватися або що вона реально намагалася це зробити. 
Вказане дає підстави для висновку, що у справі відсутні належні, допустимі та достатні у розумінні ст. 76 ЦПК України докази про те, що ОСОБА_2 з істотних причин не мала можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, внаслідок чого після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка не має можливості працевлаштуватися, опинилася у вразливому матеріальному стані, та відповідно до згаданої норми ч.ч. 1, 4 ст. 76 СК України має право на утримання від колишнього чоловіка. Передбачене ч.ч. 1, 4 ст. 76 СК України право на утримання не може розглядатися як компенсація моральних втрат від розлучення того подружжя, який під час шлюбу не працював.
Доводи позивачки стосовно неналежного утримання відповідачем своїх неповнолітніх дітей відповідно до підстав та предмету заявленого з передбачених ч. 4 ст. 76 СК України позову, не мають правового значення.
Вимога апеляційної скарги ОСОБА_1 про стягнення з позивача судових витрат не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. Закону України «Про судовий збір» як позивач у справах про стягнення аліментів, тому апеляційна скарга задовольняється частково.
Нормою ч. 7 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, витрати за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 слід компенсувати за рахунок держави.
З огляду на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, при ухваленні рішення районним судом було порушено норми матеріального права, доводи скарги висновки суду спростовують, колегія суддів на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє частково апеляційну скаргу, скасовує в оскарженій частині рішення суду першої інстанції, та відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання за минулий час в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 01.10.2018 до 21.07.2019, та протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, починаючи з 22 липня 2019 року до 22 липня 2022 року .
Відмовити  ОСОБА_2 у задоволенні вказаних вимог.
Компенсувати ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1155 (тисяча сто п`ятдесят п`ять) гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2020 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                І.О. Бровченко.

                                                                               І.П. Коваленко.