Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 279/2881/18
провадження № 61-13649св19
 
головуючого - Сімоненко В. М., 
суддів: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Мартєва С. Ю.,                             Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідачі: виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2019 року в складі колегії суддів: Галацевич О. М., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 ,яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, про визнання права на користування жилим приміщенням, визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсним та скасування ордеру на жиле приміщення. 
 
Позовна заява мотивована тим, що у 1986 році мати позивачки -                     ОСОБА_7 отримала від Коростенської міської ради у користування однокімнатну квартиру загальною площею 36,32 кв. м, житловою площею 18,8 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - квартира), та яка належала до державного житлового фонду Коростенської міської ради. 
 
У 2003 року вона разом із дітьми, за згодою матері, вселилася у вказане жиле приміщення, де вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, сплачували комунальні платежі, позивачка проводила ремонт за власний рахунок. 
 
14 грудня 2017 ОСОБА_7 знята з реєстраційного обліку за місцем проживання у зв`язку із смертю. Вона разом із дітьми продовжувала проживати у спірній квартирі. 
 
Рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради від 21 лютого                     2018 року № 90 пунктом 1, вирішено виділити спірну квартиру громадянину ОСОБА_8 : склад сім`ї 4 особи, який перебуває на першочерговій черзі отримання житла, як інвалід війни. Квартира надається з урахуванням                    квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 28,8 кв. м. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_5 та ОСОБА_9 був виданий                               ордер КМ № 204 на право заселення до квартири, в якій проживає позивачка разом з своїми дітьми.
 
Вказане рішення виконавчого комітету порушує права та законні інтереси позивача, як особи, що має право користування цим житловим приміщення, та було винесено з порушенням норм житлового законодавства, оскільки ордер виданий не на вільне житлове приміщення.
 
Посилаючись на вищевикладеного, позивач просила суд: визнати за нею та її неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , право користування спірною квартирою, визнавши її наймачем цієї квартири; визнати незаконним та скасувати пункт 1 рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області № 90 про виділення жилого приміщення - спірної квартири ОСОБА_8 на членів його сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_9 ; визнати недійсним ордер КМ № 204 від 02 березня 2018 на право заселення до вказаної квартири.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області                          від 21 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
 
Скасовано пункт 1 рішення № 90 від 21 лютого 2018 року виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, про виділення жилого приміщення - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8 та членам його сім`ї.
 
Визнано недійсним ордер від 02 березня 2018 серії КМ № 204, виданий                           ОСОБА_5 на право заселення до квартири АДРЕСА_1 . 
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у 2003 році вселилася в спірне житло як член сім`ї наймача - ОСОБА_7 , де разом із дітьми постійно проживала із наймачем та відповідно до вимог статей 64, 65 Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), набула права користування жилим приміщенням, а тому оскаржуване рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради від 21 лютого 2018 року № 90 пункт 1, на підставі якого було надано дане житлове приміщення в користування відповідачам, прямо впливає на права за законні інтереси позивача та її неповнолітніх дітей, позбавляючи їх можливості реалізовувати своє право користування спірним житловим приміщенням.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2019 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області задоволено.
 
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області                           від 21 лютого 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Вирішено питання судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що оскільки за позивачкою зберігається право користування іншим жилим приміщенням, її права оспорюваним рішенням виконкому та ордером, виданим на ім`я ОСОБА_9 , не порушуються, а тому відсутні підстави для задоволення її позову. 
 
Також суд апеляційної інстанції зазначив, що посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що виконавчий комітет не мав права виділяти ОСОБА_5 спірну квартиру через те, що вона була зайнята нею та її дітьми, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки позивачка у суді не довела правомірність проживання у вказаній квартирі. Незалежно від тривалості проживання                      ОСОБА_1 і її дітей у спірному житлі, вона не набула на нього самостійного права, оскільки зберігала за собою право на інше житло, придатне для проживання її та дітей. 

 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
12 липня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2019 року та залишити в силі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області                           від 21 лютого 2019 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що скасовуючи законе та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд посилався на те, що за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення, як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим житловим приміщенням. Однак суд безпідставно послався на неіснуючий факт, а саме зберігання позивачкою право на житло за адресою де вона зареєстрована, оскільки позивачка не зберігає право на житло де вона зареєстрована, бо таке право зберігається виключно за її дорослим сином ОСОБА_10 . Позивачка набула право користування спірною квартирою, що було доведено у суді першої інстанції та не спростовано відповідачем.
 
Посилання суду апеляційної інстанції на постанову Верховного суду в справі № 463/1355/13-ц є не вірним, оскільки в даній справі інші правовідносини, зокрема йдеться про наявність у позивача іншого житла у приватній власності. Однак в даному випадку у позивачки відсутнє будь-яке житло у приватній власності, а на право користування житлом в якому вона зареєстрована, остання втратила своє право відповідно до статті 71 ЖКУкраїнської РСР, у зв`язку з тим, що з 2003 року там не проживає, а проживає у спірній квартирі. Однак суд апеляційної інстанції на дані обставини уваги не звернув, що призвело до винесення неправильної постанови.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Рух касаційної скарги
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Коростенського міськрайонного суду Житомирської області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що спірна квартира належить до державного житлового фонду, та у 1986 році була надана у користування матері позивачки - ОСОБА_7 , яка проживала в ній та була зареєстрована.
 
З 2003 року у спірній квартирі також проживали позивач та її неповнолітні діти, однак зареєстровані в  ній не були.
 
14 грудня 2017 ОСОБА_7 була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання у зв`язку із смертю.
 
Рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради від 21 лютого 2018 № 90 ОСОБА_8 та членам його сім`ї, виділена спірна квартира. На підставі цього рішення видано ордер на спірне жиле приміщення № 204 серії КМ від 02 березня 2018 року. Ордер виданий ОСОБА_5 , до складу сім`ї якого входив малолітній син ОСОБА_9 (а.с. 26, 54).
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 23 травня                2003 року зареєстрована у АДРЕСА_3 та є її наймачем.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
 
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
 
У пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня                            1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
 
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
 
При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
 
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
 
Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
 
Як встановлено судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 з 23 травня 2003 року зареєстрована у АДРЕСА_3 і є її наймачем, що свідчить про наявність у позивача іншого житла.
 
Виходячи з вищевикладеного, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про те, що за позивачкою зберігається право користування іншим жилим приміщенням, її права оспорюваним рішенням виконкому та ордером, виданим на ім`я ОСОБА_9 , не порушуються, а тому відсутні підстави для задоволення її позову.
 
Крім того, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, щодо правомірності проживання у вказаній квартирі, оскільки дана квартира не була приватизованою її матір`ю, та остання була знята з місця реєстрації у зв`язку зі смертю.
 
Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на неіснуючий факт, а саме зберігання позивачкою право на житло за адресою де вона зареєстрована, оскільки позивачка не зберігає право на житло де вона зареєстрована, бо таке право зберігається виключно за її дорослим сином ОСОБА_10 , та на те, що остання втратила своє право відповідно до статті 71 ЖК Української РСР, у зв`язку з тим, що не проживає там більше шести місяців, а саме з 2003 року не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки не містять свого підтвердження.
 
Так статтею 72 ЖК Української РСР визначено порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою,  що втратила право  користування  жилим приміщенням  внаслідок  відсутності  цієї  особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. 
 
Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у неї відсутнє інше житло, зокрема рішення суду, яким визнано її такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою де вона зареєстрована. 
 
Із урахуванням встановлених судом попередніх інстанцій фактичних обставин цієї справи, яким надано належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка не довела свого права, із урахуванням вказаних норм ЖК Української РСР, на користування спірною квартирою.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливає.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2019 року - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2019 року - без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
А. А. Калараш
 
                                                                                                                      С. Ю.Мартєв
 
С. П. Штелик