Постанова
Іменем України
 
12 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 654/2919/17
провадження № 61-45000св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В.О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,  
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Голопристанська державна нотаріальна контора Херсонської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Херсонської області від 23 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., Полікарпової О. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2   про встановлення факту проживання із спадкодавцем, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , на день смерті якої, і після поховання, вона  разом з дочкою ОСОБА_5 ,  постійно проживала в будинку спадкодавця АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим прийняла спадщину після смерті матері.
 
У 2016 році їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 успадкувала все майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , й яке складається із земельної частки (паю)  розміром 12, 91 умовних кадастрових гектарів без визначення меж в натурі (на місцевості), яка належала спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХС № 0044977 від 09 липня 1997 року; земельної ділянки площею 4, 76 га, що розташована на території Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії ЯБ № 894075                                    від 26 лютого 2007 року; жилого будинку АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1988 року, та 09 листопада 2007 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.
 
Посилаючись на те, що відповідач  приховала від неї факт оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 , а вона прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем,  ОСОБА_1 уточнивши позовні вимоги, просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 на час смерті останьої, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 листопада 2007 року на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 4, 76 га, що розташована на території Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії                ЯБ № 894075 від 26 лютого 2007 року та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 .

 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області                                 від 11 червня 2018 року у складі головуючого судді Францішка Ю. В. позов задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на час смерті останньої, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 листопада 2007 року на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 4, 76 га, що розташована на території Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №894075                                                 від 26 лютого 2007 року; визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 4, 76 га, що розташована на території Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області та передана для ведення товарного сісльськогосподарського виробництва, яка належало померлій ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №894075 від 26 лютого 2007 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано  тим, що відповідно до вимог частини третьої статі 1268 ЦК України позивач є такою, що прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 23 серпня 2018 року  апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_6 , задоволено. Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області                                 від 11 червня 2018 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована недоведеністю факту проживання позивача зі своєю матір`ю ОСОБА_4 на день смерті останньої, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  постанову суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий апеляційний розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції поклав в основу свого рішення переважно матеріали спадкової справи та докази надані відповідачем, ряд яких взагалі не стосується предмету спору та не містить інформації про наявність або відсутність  відповідного факту, при цьому повністю проігнорувавши докази надані стороною позивача на підтвердження своїх доводів, не надавши їм належної правової оцінки, унаслідок чого ухвалив помилкове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших у часників справи 
 
У поданому 05 листопада 2018 року відзиві, ОСОБА_2 просить постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу позивача без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення апеляційного суду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_3 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що   ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1                                від 28 квітня 2006 року.
 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з  земельної частки (паю) розміром 12,91  умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала спадкодавцю  на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХС № 0044977 від 09 липня 1997 року; земельної ділянки площею 4,76 га, що розташована на території Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на землю                        серії ЯБ № 894075 від 26 лютого 2007 року; жилого будинку АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1988 року.
 
Відповідач ОСОБА_2 у визначений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 та 26 січня 2007 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з  земельної частки (паю) розміром 12,91  умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала спадкодавцю  на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХС № 0044977 від 09 липня 1997 року; земельної ділянки площею 4,76 га, що розташована на території Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії ЯБ № 894075                                   від 26 лютого 2007 року; жилого будинку АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу                                       від 06 жовтня 1988 року.
 
Позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася 11 вересня 2017 року.
 
Листом завідувача Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негра О. А. від 11 вересня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено, що вона у шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини не звернулася, разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживала, як того вимагає стаття 1268 ЦК України, у зв`язку з чим  їй рекомендовано звернутися до суду з заявою про продовження строку для прийняття спадщини після смерті   ОСОБА_4 . 
 
Згідно довідки Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 1337 від 07 вересня 2006 року на день смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею мешкала онука ОСОБА_3 .
 
Відповідно до довідки Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області №1233 від 02 серпня 2017 року власником будинку  АДРЕСА_1 , була ОСОБА_4 . У будинку були зареєстровані донька ОСОБА_1 , онука ОСОБА_5 , правнук ОСОБА_7 , проживали без реєстрації: онука ОСОБА_3 , правнуки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Згідно свідоцтва про право на спадщину від 22 жовтня 2007 року власником будинку  являється ОСОБА_2 .
 
Зі змісту довідки Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 02-12/307 від 29 листопада 2017 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 на час смерті матері,  проживала без реєстрації у будинку співмешканця ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 2001 року, а зареєстрована була у будинку АДРЕСА_1 . Вказана інформація також підтверджується сусідами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були опитані секретарем сільської ради ОСОБА_13 . 
 
Згідно виписки з особового рахунку № НОМЕР_3 головою домогосподарства по АДРЕСА_2 є ОСОБА_10 , членом його сім`ї є жінка - ОСОБА_1 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
 
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві та момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Частиною першою статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Місцем проживання фізичної особи згідно із частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
 
При цьому місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.
 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
 
Встановлення зазначених обставин є необхідним для вирішення питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України.
 
За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено.
 
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 2-844/2008 (провадження № 61-1424св18), від 25 квітня 2018 року у справі № 145/1480/14-ц (провадження № 61-4170св18), від 01 квітня 2019 року у справі № 127/1149/17-ц (провадження                             № 61-21375св18) та від 05 червня 2019 року у справі № 554/3192/16-ц                                       (провадження № 61-10720вс18).
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої                            статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази наявні в матеріалах справи, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність   ОСОБА_1   факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, й відповідно про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Не взявши до уваги надану позивачем копію довідки Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 713 від 28 квітня 2006 року, апеляційний суд послався на неналежність такого доказу, оскільки довідка підписана не головою сільської ради, а іншою особою, яку неможливо ідентифікувати, оригінал довідки позивач суду не надала.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про надання переваги доказам відповідача та ігнорування судом апеляційної інстанції доказів, наданих стороною позивача, є безпідставними, надані сторонами докази, були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки, з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Аргументи  касаційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Постанова Апеляційного суду Херсонської області від 23 серпня 2018 року відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду -  без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Херсонської області від 23 серпня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова     	
 	В. М. Ігнатенко