Ухвала
Іменем України 
 
02 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 520/3008/15-к
провадження № 51- 1652ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від   16 січня 2020 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України,  яка раніше не судима, не працює, проживає за адресою:   АДРЕСА_1 , визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керування транспортними засобами. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди  300 000 грн. 
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року зазначений вирок залишено без змін. 
За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винною у тому, що 05 листопада 2014 року, приблизно о 16 год. 45 хв.,перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не маючи водійського посвідчення на право керування транспортним засобом та свідоцтва на право спільної власності або тимчасовий реєстраційний талон, керуючи технічно справним автомобілем «Renault Megane 1.4», реєстраційний номер               НОМЕР_1 , по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Космонавтів у напрямку вул. Філатова у м. Одесі, порушила вимоги п.п. 2.1. (а,б), 2.9 (а), 2.3 (б), п.12.1 та п.13.3. «Правил дорожнього руху» України.
Так, наближаючись до будинку №11 вул. Космонавтів, ОСОБА_5 , на проїжджій частині здійснила повну зупинку керованого нею транспортного засобу. Перед початком руху, маючи реальну та об`єктивну можливість своєчасно виявити небезпеку для подальшого руху у вигляді пішохода, який знаходився на смузі зустрічного руху за подвійною суцільною лінією дорожньої розмітки, що розділяє транспортні потоки протилежних напрямків, проявила неуважність, не переконалась в тому, що це буде безпечним і не створить небезпеки або перешкоди іншим учасникам руху, проявляючи злочинну самовпевненість, відновила рух транспортного засобу та під впливом алкоголю не обрала безпечну швидкість руху, не впоралася з керуванням транспортного засобу, змінила напрямок руху вліво шляхом перетину подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки,  та скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_6 , внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення в частині призначеного покарання ОСОБА_5 у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Просить призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та застосувати до засудженої положення ст. ст. 75, 76 КК України. Також просить зменшити розмір стягнутої судом грошової суми моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 в якості відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. 
На обґрунтування своїх доводів посилається на те, що ОСОБА_5 визнала свою вину та щиро покаялась у вчиненому правопорушенні, яке вчинила з необережності та під час якого зазнала сильне психоемоційне потрясіння. Крім того, засуджена позитивно характеризується за місцем проживання, просила вибачення у потерпілого та накопичує кошти для компенсації йому моральної шкоди. Стверджує, що визначений судом розмір моральної шкоди у розмірі 300 000 грн. не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, при цьому не враховано майновий стан ОСОБА_5 , яка перебуває в  скрутному матеріальному становищі.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5  та правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.
 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5  покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, особу винної, її задовільну характеристику за місцем проживання, те, що вона раніше не судима.
 
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 , суд визнав щире каяття, обставиною, що його обтяжує – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши зазначені обставини, суд, з урахуванням положень статті 65 КК України призначив їй в межах санкції передбаченої ч.2 ст.286 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчиненню нових злочинів.
Крім того, суд першої інстанції, частково задовольняючи позов потерпілого про відшкодування моральної шкоди, зазначив, що внаслідок скоєння ОСОБА_5 кримінального правопорушення, потерпілому спричинені фізичні страждання, які стали наслідком погіршення стану його здоров`я, що потребує тривалого лікування та призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, а тому грошова сума в розмірі 300 000 грн. відповідає спричиненій шкоді.
З урахуванням викладеного, вищезазначені доводи касаційної скаргине спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_5 покарання у виді реального позбавлення волі та вирішення цивільного позову. 
Як вбачається з ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_5 покарання.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_5 і, не встановивши підстав для зміни вироку суду першої інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
 
Так, суд апеляційної інстанції зазначив,  що районним судом при призначенні     ОСОБА_5 покарання в повній мірі враховані обставини вчинення нею злочину та ступінь його тяжкості,  особу винної, думку потерпілого, який просив призначити більш суворе покарання, а також правильно визначено вид та розмір покарання і тому відсутні підстави для застосування до неї положень ст. 75 КК України та призначення їй більш м`якого покарання.Колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції про наявність обставини, яка пом`якшує покарання – щирого каяття, оскільки ОСОБА_5 не відшкодувала завдану злочином шкоду, тому формальне проголошення «щирого каяття» є недостатнім для визнання його обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки воно має бути дієвим. Суд апеляційної інстанції зауважив, що твердження ОСОБА_5 про те, що весь період після вчинення нею кримінального правопорушення вона намагалась відшкодувати потерпілому завдані збитки, проте не змогла цього зробити через незадовільний майновий стан є неспроможними, оскільки з моменту ДТП до прийняття рішення по справі апеляційним судом пройшло майже п`ять років, а нею не здійснено жодних дій щодо поліпшення свого матеріального становища шляхом працевлаштування задля хоча б часткового відшкодування шкоди.
 
Разом з тим, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, районний суд виходив з того, що у зв`язку з отриманням тяжких тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_6 заподіяно фізичних страждань, погіршення стану його здоров`я, що потребувало і потребує тривалого лікування й призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків через порушення стосунків з оточуючими людьми та частково задовольнив заявлений ним цивільний позов, ухваливши стягнути з засудженої на його користь моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.
З огляду на викладене, на думку колегії суддів, вирок суду щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 та стягнення моральної шкоди з ОСОБА_5 узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілим моральних страждань.
 
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, ступіню його тяжкості, даних про особу ОСОБА_5 та доводів касаційної скарги захисника, Суд не вбачає підстав для призначення засудженій покарання більш м`якого, ніж призначеного судом, та погоджується з висновками судів нижчих інстанції про призначення їй покарання з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі, а також вирішенням цивільного позову. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
постановив:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року стосовно ОСОБА_5 -  відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                                  ОСОБА_3