Номер провадження: 22-ц/813/1264/20 
Номер справи місцевого суду: 521/4052/19
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про зобов`язання виключення боргу по оплаті за теплопостачання та перерахунку оплати послуг,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просив суд: зобов`язати КП «Теплопостачання міста Одеси» виключити із суми заборгованості ОСОБА_1 , 12079,90 грн. за послуги теплопостачання квартири АДРЕСА_1 за період часу до 06.10.2017 року; зобов`язати КП «Теплопостачання міста Одеси» здійснити перерахунок оплати послуг теплопостачання квартири АДРЕСА_1 з урахуванням сплачених послуг у розмірі 1391 грн.58 коп. та призначених субсидій за період з 06.10.2017 року, свої позовні вимоги обґрунтував наступним.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2012 року у справі №1519/8400/11 ОСОБА_2 виселений з квартири АДРЕСА_1 . 10.02.2015 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2/1519/8400/11 про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . 
17 березня 2015 року виконавче провадження закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» з посиланням на те, що боржник ОСОБА_2 самостійно виселився з квартири, про що складено акт від 23.02.2015 р. Однак, після складання акту і залишення квартири державним виконавцем, ОСОБА_2 залишився у квартирі, тобто не виселився.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року по справі №1519/22075/2012 за позивачем визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 , а також вирішено виселити ОСОБА_3 з вищевказаної квартири та вселити у квартиру позивача. 
17 березня 2015 року виконавче провадження по виселенню ОСОБА_3 закінчено у зв`язку з її виселенням. Однак, фактично ОСОБА_3 залишилася проживати у вказаній квартирі. Згідно позовної заяви, позивачем були оскарженні дії державного виконавця по закриттю вказаних виконавчих проваджень до суду.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 року по справі №521/11568/16ц постанови по закінченню вищевказаних виконавчих проваджень визнані незаконними та скасовані. Виконавчі провадження відновлені. Постановою апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2018 року ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 року по справі №521/11568/16-ц залишена без змін.
11 травня 2018 року державним виконавцем поновлено виконавче провадження по виселенню ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
30 травня 2018 року вказані виконавчі провадження закінчені у зв`язку з виселенням ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та вселенням позивача у вищевказану квартиру.
Позивач стверджує, що фактично він вселився у вищевказану квартиру 04 вересня 2017 року.
Також позивач стверджує, що 06 жовтня 2017 року між ним та відповідачем був укладений договір №2632952033 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартирі АДРЕСА_1 . На підставі вказаного договору був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я позивача.
Позивач стверджує, що на момент укладання вищевказаного договору борг за теплопостачання складав 12079,90 грн., а особовий рахунок був відкритий на ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з проханням списання вказаного боргу з його особового рахунку, однак його повідомили, що всі питання він повинен вирішувати у судовому порядку. Позивач вважає, що не повинен сплачувати борг, який виник за використання послуг теплопостачання іншими особами та до підписання ним договору.
02 квітня 2019 року на адресу Малиновського районного суду м. Одеси надійшов відзив КП «Теплопостачання міста Одеси» на позовну заяву ОСОБА_1 про зобов`язання виключення боргу по оплаті за теплопостачання та перерахунку оплати послуг, у якій КП «Теплопостачання міста Одеси» позов не визнавало та просило відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
КП «Теплопостачання міста Одеси» стверджує, що сама по собі вказівка в особовому рахунку про наявність заборгованості не тягне для позивача негативних наслідків, а у випадку непогашення заборгованості, чинним законодавством не передбачено припинення надання відповідачами зазначених послуг. При формуванні абонентської бази, відкриваються особові рахунки із наданням індивідуального номеру, цифрова комбінація якого містить код вулиці, багатоквартирного будинку та квартири, значення яких не змінюються залежно від переоформлення особових рахунків на споживачів. Облік споживання теплової енергії по квартирі здійснюється з наростаючим підсумком, незалежно від зміни власників. КП «Теплопостачання міста Одеси» стверджує, що позивачу слід було впевнитися про наявність боргу і вирішити питання з продавцем та відобразити це в умовах договору; а при вселенні, витребувати у балансоутримувача будинку відповідний акт, в якому відобразити, зокрема питання про заборгованість.
09 квітня 2019 року на адресу Малиновського районного суду міста Одеси надійшла відповідь на відзив від позивача, у якій він просив позов до КП "Теплопостачання міста Одеси" про зобов`язання виключення боргу по оплаті за теплопостачання та перерахунку оплати послуг задовольнити.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано КП «Теплопостачання міста Одеси» здійснити перерахунок оплати послуг теплопостачання за договором №2632952033, що був укладений між КП «Теплопостачання міста Одеси» та ОСОБА_1 від 06.10.2017р., особовий рахунок № НОМЕР_1 , за квартирою АДРЕСА_1 , з урахуванням сплачених ОСОБА_1 послуг у розмірі 1391 гривні 58 копійок та призначених субсидій, за період з 06.10.2017 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір за позовну заяву немайнового характеру в розмірі 768,40 гривень 40 копійок у дохід державного бюджету.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині відмови зобовязати КП «Теплопостачання міста Одеси» виключити із суми заборгованості ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_1 , за квартирою АДРЕСА_1 , з урахуванням сплачених ОСОБА_1 послуг у розмірі 1391 гривні 58 копійок та призначених субсидій, за період з 06.10.2017 року та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити, а також скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення судового збору, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не обґрунтована відмова у задоволенні позову, а також у відповідності до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 24 квітня 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
06 жовтня 2017 року між ним та відповідачем був укладений договір №2632952033 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартирі АДРЕСА_1 . На підставі вказаного договору був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я позивача.
На момент укладання вищевказаного договору борг у квартирі АДРЕСА_1 за теплопостачання, а саме: станом до 06.10.2017 року, складав 12079,90 грн., даний факт визнається відповідачем, а отже, відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Суд першої інстанції вірно акцентував увагу сторін на тому, що дані спірні правовідносини відносяться до договірних, а не до правовідносин з захисту прав споживачів, пояснюючи це наступним. 
Діями КП «Теплопостачання міста Одеси» не порушені права позивача, як споживача, оскільки діями відповідача позивач не був позбавлений можливості здійснити (реалізувати) свої права споживача повністю або частково, його право власності залишається непорушним. Крім того, суб`єктами правовідношень, регламентованих ЗУ «Про захист прав споживачів» є фізичні особи, яким завдана шкода, порушені права при виконанні робіт, або надання послуг.
ОСОБА_1 не є споживачем в сенсі ЗУ «Про захист прав споживачів», тому що в період утворення заборгованості він не міг бути причетний до подій, які фактично могли бути підставою для захисту його прав, так як в той час не уклав договір з КП «Теплопостачання міста Одеси». Таким чином, позивач не був фактичним споживачем послуг у період до 06.10.2018 р., відповідно не міг оцінити якість наданих послуг, а також реалізувати інші права та зобов`язання, пов`язані з споживанням послуг теплопостачання.
Отже, позивач не може бути звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 ЗУ «Про права споживачів».
Оскільки, суду правова природа даних правовідносин стала зрозуміла, лише після дослідження всіх доказів, що були надані сторонами, то суд звертає увагу позивача, що йому необхідно сплатити судовий збір.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за позовну заяву немайнового характеру, яка подана фізичною особою складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривні, відповідно збір за позовну заяву немайнового характеру складає – 768 гривень 40 копійок.
Отже, позивачу необхідно сплатити судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру - 768,40 грн.
Правовою формою опосередкування відносин, пов`язаних з забезпеченням людини тепловою енергією, є договір постачання теплової енергії через приєднану мережу фізичній особі – споживачу як різновид договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, передбаченого ст. 714 ЦК України. У свою чергу, до вищевказаного договору застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно ст. 533 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необгрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.
Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
А також, згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Стаття 656 ЦК України окреслює предмет договору купівлі - продажу – предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.
Згідно ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Користування електричною (тепловою) енергією можливе виключно на підставі договору між фізичною особою–споживачем та постачальником електричної енергії через приєднану мережу, що відображає врегульований нормами цивільного законодавства зобов`язальний характер таких правовідносин. Разом з тим, як і у визначеннях інших видів договору купівлі-продажу, у визначення договору енергопостачання включені ознаки, що дозволяють виділити його в самостійний вид договору купівлі-продажу і тим самим відмежувати від договору поставки й інших видів договору купівлі-продажу.
До таких ознак, насамперед, відноситься спосіб виконання договору — передача енергії енергопостачальною організацією покупцю через приєднану мережу, а також наявність прав і обов`язків сторін не тільки при передачі енергії, але й її споживанні.
Для характеристики договору енергопостачання необхідно вказати на те, що це договір консенсуальний, оскільки права та обов?язки сторін виникають з моменту заключення договору і постачальна організація зобов?язується подавати абоненту енергію протягом дії договору; крім того, це договір сплатний і взаємний і відноситься до числа публічних договорів.
Сторонами цього договору виступають енергопостачальна організація й абонент. Енергопостачальними визнаються комерційні організації, що здійснюють продаж споживачам зробленої чи купленої електричної або теплової енергії. Абонентом за договором енергопостачання (покупцем енергії) може виступати юридична чи фізична особа. Громадяни, як правило, укладають договір електропостачання з метою одержання енергії для побутового споживання.
Розглядаючи договір постачання електричної енергії через приєднану мережу, варто зазначити, що Постановою «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» №312 від 14.03.2018 року передбачено, що споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, який розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до п. 8 Постанови КМ України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» послуги з централізованого опалення надаються згідно з договором , що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Тобто, договір - єдина підстава для виникнення зобов`язання у сфері надання житлово-комунальних послуг.
Стосовно тверджень відповідача, що сама по собі вказівка в особовому рахунку про наявність заборгованості не тягне для позивача негативних наслідків, а у випадку непогашення заборгованості, чинним законодавством не передбачено припинення надання відповідачами зазначених послуг, то згідно ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги. Пеня не нараховується за умови наявності заборгованості держави за надані населенню пільги та житлові субсидії та/або наявності у споживача заборгованості з оплати праці, підтвердженої належним чином. А також, згідно п.4.17 Постанови «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» №312 від 14.03.2018 року за несвоєчасну оплату передбачених договором (комерційною пропозицією) платежів понад обумовлений термін споживач сплачує неустойку (пеню) та інші платежі згідно з законодавством та договором. У такому випадку відключення електроустановки може застосовуватись лише у разі несплати використаної (спожитої) електроенергії.
Стосовно тверджень відповідача, що облік споживання теплової енергії по квартирі здійснюється з наростаючим підсумком, незалежно від зміни власників, однак суду не зрозуміло, чому позивач має відповідати за заборгованість іншого власника квартири та за іншим договором про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартирі АДРЕСА_1 , де стороною за зобов`язанням була інша особа.
Суд першої інстанції правильно роз`яснив відповідачу, що «Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 та «Порядок проведення перерахунку розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості », затвердженим Постановою КМУ № 151 від 17.02.2010 р., відповідно до яких регулюється якість надаваних послуг з централізованого опалення та визначається підтриманням температури повітря в житлових приміщеннях (за умови їх утеплення) 18 градусів (в кутових кімнатах 20 градусів), лише конкретизують положення ЦК України щодо кількості, якості та асортименту товару, що поставляється за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, до якого в свою чергу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки.
Стосовно тверджень відповідача, що позивачу слід було впевнитися про наявність боргу і вирішити питання з продавцем та відобразити це в умовах договору, а також тверджень стосовно того, при переході права на річ, її складові частини (приєднані до системи централізованого опалення) не підлягають відділенню, отже, всі обов`язки і зобов`язання при відчуженні речі, переходять до нового власника (ст.322, ст. 334, ст. 382, ст. 509 , ст. 520, ст. 521 ЦК України), як нового боржника, суд першої інстанції вірно звернув увагу відповідача, що ніякого договору між позивачем та особами, які проживали у вищезазначеній квартирі не було.
Стосовно тверджень відповідача, що відповідно до п. 3 ст. 16 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв, суд роз`яснює відповідачу, що у даному випадку відповідачем порушенні норми ЦК України щодо договірної природи даних правовідносин, а саме ОСОБА_1 не повинен погашати заборгованість, яка виникло до укладення ним договору №2632952033 від 06.10.2017 року, а отже відповідачу необхідно здійснити перерахунок оплати послуг теплопостачання квартири АДРЕСА_1 з урахуванням сплачених позивачем послуг у розмірі 1391 грн. 58 коп. та призначених субсидій, за період з 06.10.2017 року.
Згідно п. 4.20 Постанови «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» №312 від 14.03.2018 року, якщо укладено новий договір, перший розрахунковий період починається з дня початку постачання електроенергії і закінчується в останній день відповідного календарного місяця. У випадку припинення дії договору розрахунковий період для останнього платежу починається з першого дня останнього календарного місяця постачання електричної енергії та закінчується в останній день постачання електричної енергії.
Також, згідно п. 4.27 Постанови «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» №312 від 14.03.2018 року у разі звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний повідомити електропостачальника та оператора системи або основного споживача про намір припинити дію відповідних договорів не пізніше ніж за 20 робочих днів до дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією та надати заяву щодо розірвання договорів і в цей самий термін здійснити сплату всіх видів платежів, передбачених відповідними договорами, до заявленого споживачем дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією включно. Дія договорів може бути достроково припинена електропостачальником та/або оператором системи у разі отримання документального підтвердження факту зміни власника об`єкта. У такому разі відповідні договори припиняють свою дію в частині постачання та розподілу електричної енергії на об`єкт, а в частині виконання фінансових зобов`язань сторін (які виникли на дату припинення дії договорів) продовжують діяти до дати здійснення повного взаєморозрахунку між сторонами. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем електропостачальника та (у разі наявності відповідного договору) оператора системи або основного споживача про звільнення приміщення та/або остаточне припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний здійснювати оплату спожитої на таких об`єктах електричної енергії та інших платежів виходячи з умов відповідних договорів. З новим споживачем укладаються договори відповідно до вимог законодавства України, зокрема цих Правил, після розірвання договорів зі споживачем, який звільняє приміщення.
Враховуючи все вищевикладене, дослідивши матеріали справи суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позов необхідно задовольнити частково.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2020 року.

Головуючий                                                Р.Д. Громік

Судді:                                                М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дрішлюк