УХВАЛА

14 травня 2020 року 
м. Київ

Справа №  924/891/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова   Є.   В.- головуючого, Мачульського Г. М., Пількова К. М., 

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 і рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.12.2019 у справі 

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Славутське житлово- комунальне об`єднання" про стягнення пені у сумі 170   309,46   грн, 3   % річних у сумі 58   741,50   грн та інфляційних втрат у сумі 170   167,09   грн,

ВСТАНОВИВ:

17.04.2020 Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з касаційною скаргою до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від   30.03.2020 і рішення Господарського суду Хмельницької області від   23.12.2019.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2020 справу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі: Краснов Є. В. - головуючий, Мачульський Г. М., Пільков К. М.

Дослідивши матеріали касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів зазначає про таке.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-ІХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

Суд нагадує про загальновизнаний принцип, згідно з яким, за винятком випадків, коли прямо передбачено інше, процедурні правила застосовуються негайно до розгляду справ, які ведуться (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain", №   26737/95, §   35, 19.12.1997).

Оскільки скаржник звернувся з касаційною скаргою після набрання чинності Законом України від   15.01.2020 №   460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", подана касаційна скарга розглядається в порядку, що діє після набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною 3 статті 3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення наведено у частині   1 статті   17 ГПК України, відповідно до якої учасники справи, а також особи, які не   брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам зазначеної статті   129 Конституції України та узгоджуються з практикою ЄСПЛ.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

За змістом частини 7 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно зі статтею   7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020   рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2020 становить               2 102,00  грн.

Предметом позову у справі №   924/891/19 є стягнення пені у сумі 170  309,46   грн, 3   % річних у сумі 58   741,50   грн та інфляційних втрат у сумі 170  167,09   грн, а отже ціна позову у цій справі не   перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені підпунктами "а, в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з аналогічних спорів; має виняткове значення для учасника справи, оскільки стосується регулювання правовідносин на ринку природного газу та прямо впливає на фінансовий стан підприємств - учасників даного ринку. Водночас скаржник наголошує, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від   04.05.2018 у справі №  908/1453/14.

Аналіз положень статті   551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті   233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Установивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке він реалізує на власний розсуд. Правовий висновок такого змісту щодо застосування норм права, зокрема статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України у судовій практиці є послідовний та викладеній у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №   908/868/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 13.01.2020 у справі №   902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі №   910/1175/19.

Так, суди попередніх інстанцій з урахуванням положень статті   233 ГК України та статті   551 ЦК України дійшли висновку про зменшення розміру пені, зазначивши у судових рішеннях мотиви та обґрунтування такого зменшення, про що свідчить зміст цих рішень.
Отже, доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №  908/1453/18, колегія суддів відхиляє, оскільки правовий висновок у цій справі не доводить неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права, а свідчить лише про наявність у цих справах різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення. 

Враховуючи вищевикладене, Суд доходить висновку, що касаційна скарга не порушує питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки питання застосування судом положень статей 551 ЦК України та 233 ГК України неодноразово викладалось у постановах Верховного Суду.

Наведені скаржником доводи зводяться до заперечень обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, до переоцінки доказів по справі, та фактично до незгоди з ухваленими рішеннями судів попередніх інстанцій, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Стосовно доводів скаржника, що розгляд справи №   924/891/19 має для нього виняткове значення, Суд зазначає про таке. 

Визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту   2 частини   3 статті   287 ГПК України випадки є винятками із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належного фундаментального обґрунтування, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

При цьому застосування оціночних чинників, як-то "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо, не   повинно викликати думку про наявність певних ризиків, адже, зважаючи на статус Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має належати до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Відтак щодо аргументу скаржника, що розгляд даної справи має виняткове значення для нього суд зазначає, що незгода із рішенням суду попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом.

Верховний Суд, аналізуючи доводи та аргументи, наведені у касаційній скарзі, також взяв до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду справи №   924/891/19 судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та сталу судову практику щодо застосування норм права, викладену у постановах Верховного Суду.

Отже, подана касаційна скарга не   містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що відповідають вимогам пункту   2 частини   3 статті   287 ГПК України.
Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття   17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється судом після розгляду у суді першої, а потім у суді апеляційної інстанції (рішення у справі "Levages Prestations Services v. France" №   21920/93, §   48, 23.10.1996).

Ураховуючи викладене, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до процесу правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці ЄСПЛ, та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від   30.03.2020 і рішення Господарського суду Хмельницької області від   23.12.2019, оскільки цю скаргу подано на судове рішення, що не   підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до положень частини 6 статті 293 ГПК України, копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 12, 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд, 

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 і рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.12.2019 у справі №  924/891/19.

2. Касаційну скаргу та додані до неї документи повернути скаржнику (в тому числі оригінал платіжного доручення від 13.04.2020 № 0000003816 на суму 3  842,00 грн).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                        Є. Краснов

Суддя                                                                                                        Г. Мачульський

Суддя                                                                                                        К. Пільков