ПОСТАНОВА
Іменем України

10 червня 2020 року 
м.Київ
справа №320/5680/18
адміністративне провадження №К/9901/22216/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді: Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, правонаступником якого є Головне управління ДПС у Київській області, на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року (суддя: Лапій С.М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року (судді: Василенко Я.М., Кузьменко В.В., Шурко О.І.) у справі №320/5680/18 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій,           
                                                 в с т а н о в и в :
ФОП ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до  Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, правонаступником якого є Головне управління ДПС у Київській області, (далі - ГУ ДФС у Київській області, відповідач), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:
- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 17.05.2017 № 0001161303, № 0007481303, № 0001131303, № 0007501303;
- визнати протиправними та скасувати податкову вимогу від 06.07.2017 № Ф-0003611303 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску та рішення від 06.07.2017 № 0003621303 про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного соціального внеску.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року, адміністративний позов було задоволено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. При цьому, обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги відповідач наводить мотиви виключно в частині правомірності рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 06.07.2017 №0003621303. Поряд з цим жодних доводів чи мотивів з приводу необґрунтованості та/або помилковості висновків судів в частині решти оскаржуваних рішень касаційна скарга не містить.
Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, здійснює діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування (КВЕД 49.39) та з 21.03.2003 перебуває на обліку в Іванківському відділенні Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.
На підставі наказу ГУ ДФС у Київській області від 10.03.2017 № 413, плану-графіку проведення планових виїзних перевірок суб`єктів господарювання та направлень від 27.03.2017 № 650 та № 651 працівниками податкового органу проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності з питань дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, за результатами якої складено Акт від 24.04.2017 № 253/10-36/ 2717910090 .
В ході проведення перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем вимог:
- п. 6 ст. 128 Господарського кодексу України (далі - ГКУ) та п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України) у період з 01.01.2014 по 31.12.2016 в частині недотримання порядку обліку доходів та витрат;
- п. 177.5 ст. 177 ПК України, в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу у сумі 8 556 005, 50 грн та, як наслідок, не сплачено  до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 1572833, 02 грн;
- п.п. 1.2 п. 2 ч. 1 ст. 7 , п. 11 ст. 8, абз. « 3» п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464), оскільки в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу у сумі 8556005, 50 грн позивачем занижено єдиний соціальний внесок у сумі 247925, 00 грн.;
- п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ перехідних положень ПК України, оскільки в результаті заниження чистого (оподатковуваного) доходу у сумі 8556005, 50 грн позивачем занижено військовий збір у сумі 98 152, 85 грн;
- п. 198.4 та п. 198. 6 ст. 198 ПК України, так як не сплачено до бюджету податок на додану вартість у сумі 1 187 318, 78 грн.
На підставі акта перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення -рішення від 17.05.2017 № 0007481303, №0001131303, № 0007501303, вимога від 17.05.2017 № Ф-0007471303 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску та рішення від 17.05.2017 № 0001161303 про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного соціального внеску.
За результатами досудового оскарження рішенням ДФС України від 30.06.2017 №8282/Г/99-99-11-02-02-15 ГУ ДФС у Київській області скаргу позивача було задоволено частково та сформовано нову вимогу від 06.07.2017 № 0003611303 та рішення від 06.07.2017 №0003621303 про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного соціального внеску.
Водночас, рішенням ДФС України від 31.07.2017 №9639/1799-99-11-02-01-14 податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 17.05.2017 № 0007481303 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, № 0001131303 про збільшення грошового зобов`язання з військового збору, № 0007501303 про збільшення податкового зобов`язання з податку на додану вартість залишено без змін, а скаргу ФОП ОСОБА_1 - без задоволення.
Не погоджуючись з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою та рішенням про застосування штрафних фінансових санкцій, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що викладені в Акті перевірки висновки податкового органу про заниження позивачем чистого (оподатковуваного) доходу є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинами справи, а, відтак, винесені на його підставі спірні податкові повідомлення-рішення є безпідставними, неправомірними та підлягають скасуванню. Вирішуючи спір в частині правомірності вимоги від 06.07.2017 № Ф-0003611303 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску та рішення від 06.07.2017 № 0003621303 про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного соціального внеску, суд виходив із того, що такі рішення мають похідний характер та перебувають у кореляційному зв`язку із висновками податкового органу щодо заниження позивачем чистого (оподатковуваного) доходу, а, відтак, також підлягають скасуванню як протиправні.
Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.
У пункті 177.2 статті 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно до пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 177.5.3 пункту 177.5 статті 177 ПК України остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб та збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності на підставі документального підтвердження факту їх сплати.
Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК  України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Пункт 198.3 статті 198 ПК України визначає, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Пункт 201.1 статті 201 ПК України визначає, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Аналіз зазначених норм податкового законодавства, з урахуванням частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», свідчить, що у податковому обліку господарські операції та витрати за ними мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. В свою чергу, податковий кредит, окрім наведеного вище, має бути обов`язково підтверджений податковою накладною, виписаною платником податку на додану вартість та зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Так, підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного соціального внеску слугували висновки акту перевірки про завищення позивачем витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів  у загальній сумі  8556005, 50 грн. 
Поряд з цим, суди попередніх інстанцій не встановили жодного з порушень зазначених норм закону, яке б позбавляло позивача права на формування витрат та податкового кредиту. 
Суди дослідили копії первинних документів, складених щодо господарських операцій позивача з придбання паливно-мастильних матеріалів   у період, що перевірявся, зокрема, книгу доходів та витрат, а також фіскальні чеки, та за результатами їх дослідження оцінили їх як достатні докази, що підтверджують реальне вчинення спірних господарських операцій.
При цьому суди встановили, що основними видами діяльності позивача є надання послуг з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування і придбане пальне позивачем використано за цільовим призначенням у власній господарській діяльності, а саме: для заправки транспортних засобів (за позивачем зареєстровано 16 транспортних засобів) з метою надання послуг з перевезень на виконання попередньо взятих на себе договірних зобов`язань.
Таким чином, враховуючи отримані під час проведення перевірки відомості щодо позивача, наявність у нього власного автомобільного транспорту, відсутність залишків товарно-матеріальних цінностей, аналіз транспортування товарно-матеріальних цінностей, належне виконання угод з перевезення та інші показники, суди дійшли висновку, що надані позивачем під час перевірки та до суду первинні документи підтверджують і розкривають суть та характер господарських операцій з надання послуг, їх реальність, економічну вигоду і ділову мету. Натомість, податковим органом не доведено порушення позивачем податкового законодавства в частині недотримання порядку обліку доходів та витрат, а, відтак,  податкові повідомлення рішення від 17.05.2017 №№0007481303, 0001131303, 0007501303, вимога про сплату боргу від 06.07.2017 № Ф-0003611303 та рішення про застосування штрафних санкцій від 06.07.2017 № 0003621303 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Як вже зазначалось вище, в касаційній скарзі скаржником не наведено жодних доводів та обґрунтувань, які б спростовували правильність висновків судів попередніх інстанцій у цій частині. Фактично єдиним доводом податкового органу, який він наводить як підставу до скасування оскаржуваних рішень, є правомірність нарахування та правильність розрахунку штрафних санкцій за донарахування єдиного соціального внеску на підставі рішення від 06.07.2017 №0003621303, однак вказані обставини повною мірою були проаналізовані та отримали належну правову оцінку у ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, а відтак, в силу вимог  статті 341 КАС України, не можуть бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
При цьому будь-яких обставин, які б свідчили про допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, що дозволяли б суду вийти за межі доводів касаційної скарги та слугували обов`язковою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, Верховним Судом не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки судів  попередніх інстанцій є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 344, 349, 350, 355, 356, 359, 375 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                     п о с т а н о в и в :
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року залишити без змін, а касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуюча суддя:                                                                                             І.Л. Желтобрюх
Судді:                                                                                                                    О.В. Білоус 
                                                                                                                              Н.Є. Блажівська 

Повний текст постанови виготовлено 15 червня 2020 року.