Дата документу 12.05.2020 Справа № 320/4440/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/1558/20                                        Головуючий у 1-й інстанції:Ковальової Ю.В. 
Є.У.№  320/4440/18                                         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                Кримської О.М.,
                       Маловічко С.В.,
секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні  цивільну справуза  скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірною бездіяльності, за участю заінтересованої особи – Акціонерного товариства «Укрзалізниця», 

за апеляційною скаргою ОСОБА_1  в особі адвоката Кальченка Андрія Володимировича на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) (далі-ВДВС) про визнання неправомірною бездіяльності, за участю заінтересованої особи – Акціонерного товариства «Укрзалізниця».
Скарга обґрунтована тим, що 24.12.2019 він направив на адресу виконавчої служби заяву про примусове виконання рішення суду, до якої було додано виконавчий лист № 320/4440/18 (справа 2/320/204/19 від 16.07.2019. 
Вказані документи було отримано ВДВС 02.01.2020. Згідно бази даних автоматизованої системи станом на 09.01.2020 по заяві не прийнято жодного рішення.
Вважає вказану бездіяльність державного виконавця неправомірною. Так, відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (далі-Закону), виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Відповідно до п.6 ч. 4 ст.4 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.
Однак, в порушення Закону, станом на 09.01.2020, Печерським РВДВС заява скаржника не розглянута, що є порушенням прав та законних інтересів останнього. 
Просив визнати бездіяльність Печорського РВДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції (м. Київ) щодо порушення строків розгляду заяви про примусове виконання рішення суду неправомірною та покласти судові витрати на вказаний державний орган.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державним виконавцем хоч і допущені порушення вимог ст.4 ч.4 п.9 Закону України «Про виконавче провадження» щодо строків повернення виконавчого документу стягувачу, проте на час розгляду скарги по суті вказаний недолік усунено, порушене право стягувача поновлено, а отже відсутні підстави для визнання дії державного виконавця неправомірними і покладання на виконавчу службу обов`язку із відшкодування судових витрат стягувача. 
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кальченко А.В., зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Вважає помилковими висновками суду про необґрунтованість його скарги, оскільки на час звернення стягувача з відповідною скаргою до суду його права були порушені – в установлені Законом України «Про виконавче провадження» строки жодної процесуальної дії виконавчою службою вчинено не було. 
Ухвала про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги були направлені сторонам виконавчого оскарження та отримані ними 21 квітня 2020 року.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, проте це не заважає розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами справи.
В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи ОСОБА_1 і його представник адвокат Кальченко А.В. не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд визнав причини неявки заявника і його представника неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються (ч. 1 ст. 450 ЦПК України).
За приписами ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Правовідносини, які склались між учасниками справи, регулюються Законом України «Про виконавче провадження».
Встановлено, що 24.12.2019 заявник на адресу Печерського РВДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції (м. Київ) направив заяву про примусове виконання рішення суду, до якої було додано виконавчий лист № 320/4440/18 (справа 2/320/204/19 від 16.07.2019. 
Вказані документи було отримано ВДВС 02.01.2020. Згідно бази даних автоматизованої системи, 24.01.2020 державним виконавцем винесено повідомлення про повернення вищевказаного виконавчого листа на підставі п. 9 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В частині 1 ст. 18 вказаного Закону зазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» , виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. 
Відповідно до п.9 ч. 4 ст.4 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем. 
Однак, в порушення вказаних норм чинного законодавства, тільки 24.01.2020 державним виконавцем прийнято рішення по вказаному виконавчому документу. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при повернення виконавчого документа стягувачу виконавцем допущено порушення процесуальних строків, встановлених ст. 4 ч.4 п.9 Закону . 
Разом з тим, таку бездіяльність державним виконавцем припинено, права стягувача поновлено, на час розгляду скарги в суді першої інстанції відсутні дані щодо порушення прав стягувача – заявника по скарзі, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 та відшкодуванні витрат на правничу допомогу.
Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги про те, що виконавчою службою порушені строки вчинення процесуальних дій, що, на думку заявника, є підставою для задоволення його скарги і визнання бездіяльності неправомірною, є безпідставними.
Незначне порушення виконавчою службою строків повернення виконавчого документа стягувачу, яке пов`язано з об`єктивними причинами (реорганізація виконавчої служби, перенесення робочих днів у січні 2020 у зв`язку із новорічними і різдвяними святами, тощо), не є підставою для висновку про неправомірність її дій і покладення на державний орган обов`язку із відшкодування понесених стягувачем витрат на правову допомогу адвоката.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).
За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  в особі адвоката Кальченка Андрія Володимировича залишити без задоволення.
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня  2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Повний текст постанови складено 13 травня 2020 року

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: О.М. Кримська

С.В. Маловічко