Постанова
Іменем України        
                    
05 червня 2020 року                                                                     
м. Київ
                                                                                
справа № 2-914/11
 
провадження № 61-18728св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: Приватне підприємство «Санні», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та Приватного підприємства «Санні» на заочне рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 червня 2018 року у складі судді Мартьянової С. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.
 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» до ОСОБА_1 , треті особи: Приватне підприємство «Санні», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, вселення та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» (далі - ТОВ «Ресторан «Беркут»)  звернулося до суду з позовом до Франківського районного суду міста Львова, Приватного підприємства «Санні» (далі - ПП «Санні»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, виселення, вселення та відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 24 грудня 2012 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі в частині позовних вимог до Франківського районного суду міста Львова.
Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 30 травня 2013 року позовні вимоги ТОВ «Ресторан «Беркут» до ПП «Санні», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині солідарного стягнення з останніх моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн залишено без розгляду.
Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 13 травня 2016 року цю справу передано до Франківського районного суду міста Львова для розгляду по суті.
У липні 2016 року ТОВ «Ресторан «Беркут» подало уточнення до позову, в якому просило визнати за ним право власності на нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме: зал ресторану площею 858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складських приміщень площею 1 734 кв. м; витребувати у ОСОБА_1 та третіх осіб на свою користь зазначене нерухоме майно, шляхом звільнення його з незаконного володіння і користування ОСОБА_1 та третіми особами, в тому числі звільнити дах їдальні кафе, який використовується як торговельний павільйон, звільнити дах складських приміщень, який використовується як автостоянка; стягнути з ОСОБА_1 на свою користь моральну шкоду в сумі 3 000 000 грн. 
Зазначений позов мотивований тим, що 11грудня 2001 року між ним та Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Львівській області було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу № 104/01, згідно з умовами якого він  набув права власності на нежитлові приміщення площею 2 823 кв. м та площадки (споруди) площею 1 379,3 кв .м за адресою: АДРЕСА_2 .
Того ж дня вказаний договір було зареєстровано Департаментом економічної політики та ресурсів Львівської міської ради за реєстраційним номером 1783-Л. 
Згідно з пунктом 1.2 даного договору право власності на вказані у ньому нежитлові приміщення та площадка переходять до покупця (позивача) з моменту нотаріального посвідчення договору, тобто, з 11 грудня 2001 року.
Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради                           від 27 березня 2002 року № 364 спірним нежитловим приміщенням було присвоєно номер - АДРЕСА_1 . 
Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради                               від 08 квітня 2002 року № 421 йому було видано свідоцтво про право власності на вищевказані нежитлові приміщення. 
Факт набуття ним права власності на об`єкти нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року № 104/01 встановлено, поряд з іншим, рішенням Господарського суду Львівської області від 06 серпня 2004 року у справі                                          № 1/305-28/130, яке набрало законної сили. 
10 червня 2003 року між ним та ПП «Санні» було укладено договір № 88/08 купівлі-продажу нерухомого майна у АДРЕСА_1: залу ресторану площею 858,9 кв. м, їдальня (кафе) площею 230,1 кв. м, складських приміщень площею            1 734 кв. м, площадки - споруди площею 1 379,3 кв. м, згідно з яким покупець зобов`язався сплатити продавцю за придбане майно повну ціну договору до листопада 2008 року. 
20 листопада 2003 року між ним та ПП «Санні» було підписано акт прийому-передачі нежитлових приміщень, площадки-споруди та торгового павільйону згідно з договором купівлі-продажу від 10 червня 2003 року № 88/08.
Оскільки договір № 88/08 купівлі-продажу нерухомого майна від 10 червня 2003 року не виконувався жодною із його сторін, а саме, товариство фактично не передало                              ПП «Санні» нерухоме майно, а ПП «Санні» не здійснило за нього оплату, 15 серпня                         2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду про розірвання цього договору.
Факт розірвання між ним та ПП «Санні» договору № 88/08 купівлі-продажу нерухомого майна від 10 червня 2003 року доводиться також ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12 грудня 2009 року у справі № 16/2701, а факт того, що він фактично не передавав ПП «Санні» нерухоме майно підтверджується рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24 січня 2008 року у справі                             №1/86-4904, яке набрало законної сили. 
Факт належності йому права власності на об`єкти нерухомого майна, придбаного на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року № 104/01 підтверджується також витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 серпня 2005 року                 № 8148006 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 вересня                      2008 року № 20152245.
Однак, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу між ним та ПП «Санні» було розірвано 15 серпня 2008 року, і він є власником спірного нерухомого майна,                                      01 вересня 2008 року між ПП «Санні», від імені якого діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності, та ОСОБА_2 було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна.
Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 30 жовтня 2008 року укладений між ПП «Санні» та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу було визнано дійсним та визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказане нерухоме майно. 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2011 року скасовано  рішення Франківського районного суду міста Львова від 30 жовтня 2008 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору укладеним та визнання права власності на вказані нежитлові приміщення. 
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 листопада 2008 року № 20891441 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу                                 від 01 вересня 2008 року та рішення Франківського районного суду міста Львова                        від 30 жовтня 2008 року зареєструвала за собою право власності на спірне нерухоме майно.
22 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т., згідно з яким ОСОБА_2 продала, а              ОСОБА_3 придбав зал ресторану загальною площею 858,9 кв. м, їдальню (кафе) загальною площею 230,1 кв. м та склади загальною площею 1 731,7 кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , на підставі якого                               ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вказане майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 24 листопада 2008 року № 21017643.
Позивач вважає, що з його власності, всупереч його волі, шляхом рейдерських дій, вибуло нерухоме майно і незаконно знаходиться у відповідача, а відповідачем чиняться всі дії щодо невизнання за ним права власності на спірні приміщення, оскільки                             ПП «Санні» не будучи власником спірного нерухомого майна уклало з ОСОБА_2 договір його продажу, який є нікчемним в силу статті 228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок, у зв`язку з тим, що спрямований на незаконне заволодіння майна юридичної особи. 
ОСОБА_2 набула права власності на нерухоме майно за нікчемним правочином та рішенням суду, яке в подальшому було скасоване, і згодом продала це майно                   ОСОБА_3 . 
Зазначеними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яку товариство оцінює в 3 000 000 грн. Зазначене шкода полягає в тому, що з його власності вибули основні фонди, і у зв`язку з тим, що він фактично позбувся своєї правосуб`єктності. 
Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 08 липня 2016 року клопотання ОСОБА_1 про залучення третьої особи задоволено. Залучено до участі у цій справі як третю особу ПП «Санні».
Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 27 липня 2017 року залучено до участі у справі як третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 20 травня 2015 року позов задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 та визнано за ТОВ «Ресторан «Беркут» право власності на нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме: зал ресторану площею 858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складських приміщень площею 1 731,7 кв. м. 
Виселено  ОСОБА_1 та третіх осіб із вищевказаних приміщень.
Вселено ТОВ «Ресторан «Беркут» у зазначені приміщення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Сихівського районного суду міста Львова                             від 20 травня 2015 року залишено без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ПП «Санні» на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 20 травня 2015 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Касаційну скаргу ПП «Санні» задоволено частково. Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 20 травня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області                       від 15 та 27 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала суду касаційної скарги мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, одночасно вказуючи про те, що ПП «Санні» не має права, визначеного статтею 292 ЦПК України на апеляційне оскарження рішення Сихівського районного суду міста Львова                                 від 20 травня 2015 року і що ПП «Санні» не мало права відчужувати спірне нерухоме майно, а також зробивши висновки щодо реєстрації за ПП «Санні» права власності на це майно, підтвердив право ТОВ «Ресторан «Беркут» на витребування майна від добросовісного набувача, в дійсності переглянув рішення суду першої інстанції, чим вирішив питання про права та обов`язки ПП «Санні», яке не брало участі у справі.
Також суд касаційної інстанції зазначив про те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшовши висновку про те, що порушене право позивача  підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належними йому нежитловими приміщеннями (зал ресторану, приміщення їдальні, складські приміщення) та виселення ОСОБА_1 і вселення ТОВ «Ресторан «Беркут» не звернули уваги на те, що виселення і вселення допускається в разі порушення житлових прав. 
Заочним рішенням Франківського районного суду міста Львова від 18 червня                       2018 року позов задоволено частково.
Визнано за ТОВ «Ресторан «Беркут» право власності на нерухоме майно, що знаходиться у АДРЕСА_1 , а саме: зал ресторану площею 858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею 1 734 кв. м.
Витребувано у ОСОБА_1 та третіх осіб на користь ТОВ «Ресторан «Беркут» нерухоме майно, а саме: зал ресторану площею 858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею 1 734 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 , шляхом звільнення його з незаконного володіння та користування ОСОБА_1 та третіми особами, в тому числі звільнення даху їдальні кафе, який використовується як торговельний павільйон, звільнення даху складських приміщень, який використовується як автостоянка.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ресторан «Беркут» 1 828,50 грн судових витрат.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що ПП «Санні» не мало правових підстав відчужувати спірне майно                      ОСОБА_2 , оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від 01 вересня   2009 року не було власником спірного майна, оскільки рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно, скасовано колегією суддів, тому спірні нежитлові приміщення вибули з володіння власника ТзОВ «Ресторан «Беркут» поза його волею.  
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних доказів у їх підтвердження.
Постановою Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року апеляційні скарги ПП «Санні», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а заочне рішення Франківського районного суду міста Львова                                від 18 червня 2018 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно і правильно встановив фактичні обставини справи, застосував закон, який поширюється на зазначені правовідносини, доводи апеляційних скарг та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які є підставами для скасування рішення суду.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У жовтні-листопаді 2019 року ПП «Санні», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та                ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційні скарги на заочне рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в яких ПП «Санні» просило ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позову повністю, ОСОБА_1 - направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - закрити провадження у справі.
 
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційні скарги мотивовані тим, що на час розгляду справи апеляційним судом відповідач не є власником спірного нерухомого майна. Судами попередніх інстанцій проігноровано питання кола осіб, права або обов`язки яких ухвалені судові рішення у цій справі неодмінно вплине. На порушення норм процесуального права суди проігнорували судові рішення, які є преюдиційними. Також суди неправильно застосували норми процесуального права в частині належності, допустимості та оцінки доказів під час дослідження встановлених рішенням господарського суду Тернопільської області від 14 червня 2012 року нікчемності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 червня 2003 року. Неправильно застосовано приписи частини першої статті 36 ЦПК України, оскільки суддя Франківського районного суду міста Львова Мартьянова С. М. не могла розглядати справу, а також порушено норми процесуального права в частині обов`язковості вказівок суду касаційної інстанції при новому розгляді справи судом першої інстанції, так і апеляційним судом.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У грудні 2019 року ТОВ «Ресторан «Беркут» подало відзив на касаційну скаргу                              ПП «Санні», в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 червня 2012 року в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення для оцінки обставин для нікчемності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 червня 2003 року № 88/08 і як наслідок недійсності усіх правочинів щодо переходу прав на спірне нерухоме майно від позивача до третіх осіб.
Договір купівлі-продажу від 10 червня 2003 року № 88/08 є нікчемним внаслідок порушення законодавства про обов`язкове нотаріальне посвідчення та наявності заборон на його  відчуження, що встановлені в договорі застави, спірне майно вибуло з власності ТОВ «Ресторан «Беркут» у незаконний спосіб внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 та поза волею товариства.
Встановлена судом першої інстанції обставина - укладення оспорюваного договору у період з 2005-2007 роках підтверджена належними та допустимими доказами, а саме висновком судово-технічної експертизи, проведеної у кримінальній справі                                        № 2310800074 , а також іншими матеріалами справи, які підлягають оцінці в сукупності.
Відчуження спірного нерухомого майна на стадії апеляційного розгляду відбулося всупереч забороні такого відчуження, яка накладена 06 липня 2012 року як забезпечення позову ТОВ «Ресторан «Беркут». Укладення боржником проти якого розпочато судове провадження про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, яке арештовано в порядку забезпечення позову свідчить про його недобросовісність та зловживання правами щодо кредитора, оскільки такий договір порушує майнові інтереси кредитора і направлений на уникнення виконання судового рішення.  
Під час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій встановлено фактичні обставини справи на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надано належну юридичну оцінку.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Із оглянутого в судовому засіданні оригіналу Інвентаризаційної справи на будівлі                      АДРЕСА_1 , судами встановлено, що 11 грудня 2001 року за договором купівлі-продажу № 104/01 Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області як продавець продало і передало у власність, а                ТОВ «Ресторан «Беркут» як покупець купило і прийняло у власність нежитлові приміщення загальною площею 2 823 кв. м, в тому числі: зал ресторану площею                     858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м, складські приміщення площею                        1 734 кв. м та площадки (споруди) загальною площею 1 379,3 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 11 грудня 2001 року та зареєстровано в реєстрі за № 5593. Реєстраційне посвідчення на право колективної власності ТОВ «Ресторан «Беркут» видано 25 грудня 2001 року.
Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради                           від 27 березня 2002 року № 364 нежитлові приміщення загальною площею 2 823 кв. м та площадка (споруда) загальною площею 1 379,3 кв. м, що складають комплекс ресторану « Беркут » належать на праві власності ТОВ «Ресторан «Беркут» якому присвоєно поштовий номерний знак АДРЕСА_1 .
08 квітня 2002 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження від 08 квітня 2002 року № 421 ТОВ «Ресторан «Беркут» видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, розташовані у АДРЕСА_1 . 
Право власності ТОВ «Ресторан «Беркут» на зазначені нежитлові приміщення зареєстровано Львівським обласним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 11 травня 2002 року, про що зроблено запис у реєстровій книзі за № 1930.
ТОВ «Ресторан «Беркут» в особі генерального директора ОСОБА_5 продало і передало у власність, а ПП «Санні» в особі директора ОСОБА_6 купило і прийняло у власність нежитлові приміщення загальною площею 5 407,9 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 10 червня 2003 року № 88/08 та актом № 1 прийому-передачі від 20 листопада 2003 року.
Судами встановлено, що вказаний договір купівлі-продажу та акт передачі майна не були виконані в добровільному порядку ТОВ «Ресторан Беркут», про що свідчать наявні в матеріалах справи копії судових рішень, якими підтверджується факт багаторічного спору між ТОВ «Ресторан «Беркут» та ПП «Санні» щодо фактичного невиконання сторонами договору купівлі-продажу майна від 10 червня 2003 року № 88/08 та акта про передачу цього майна від 20 листопада 2003 року, укладення додаткових угод про розірвання цього договору, розірвання вказаного договору купівлі-продажу, визнання його недійсним.
Вказане також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно                 від 25 серпня 2005 року № 8148006, згідно з яким на вказану дату за ТОВ «Ресторан «Беркут» на праві власності було зареєстровано вказане майно.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05 грудня 2006 року у справі                    № 11/5598 ТОВ «Ресторан «Беркут» було відмовлено у задоволенні позову до                                ПП «Санні» про розірвання договору купівлі-продажу від 10 червня 2003 року № 88/08 та задоволено зустрічний позов ПП «Санні» і визнано за ним право власності на нерухоме майно, придбане за договором купівлі-продажу від 10 червня 2003 року, проте після неодноразового перегляду вказаної справи ухвалою Господарського суду Черкаської області від 30 листопада 2009 року провадження у справі було припинено у зв`язку з прийняттям відмови від первісного та зустрічного позовів.
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 грудня 2006 року у справі № 2-4284/06 задоволено зустрічний позов ПП «Санні» та визнано за ним право власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня                     2003 року.
На підставі зазначеного судового рішення за ПП «Санні» 16 квітня 2007 року було зареєстровано право власності на спірні об`єкти, що підтверджується витягом з реєстру прав власності № 14246955.
Однак, ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2007 року вказане судове рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 грудня                      2006 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, який ухвалою від 16 серпня 2007 року повернув позовну заяву у зв`язку з непідсудністю справи Придніпровському районному суду міста Черкаси.
Таким чином правові підстави для реєстрації за ПП «Санні» права власності на спірне майно на підставі судового рішення, відсутні.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24 січня 2008 року у справі               № 1/86-4904 за позовом ТОВ «Ресторан «Беркут» до ПП «Санні» про розірвання договору купівлі-продажу від 10 червня 2003 року та за зустрічним позовом ПП «Санні» до ТОВ «Ресторан «Беркут» про зобов`язання належним чином виконати умови укладеного договору від 10 червня 2003 року купівлі-продажу нежитлових приміщень на                              АДРЕСА_1 та передати їх ПП «Санні» було відмовлено у задоволенні первісного позову та задоволено зустрічний позов, яким зобов`язано ТОВ «Ресторан Беркут» виконати належним чином умови укладеного між ТОВ «Ресторан Беркут» та                 ПП «Санні» договору від 10 червня 2003 року купівлі-продажу нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказане рішення господарського суду виконано не було і продавець ТОВ «Ресторан «Беркут» фактично не передав покупцю ПП «Санні» майно, вказане в договорі купівлі-продажу від 10 червня 2003 року.
Викладене також підтверджується укладеною між ТОВ «Ресторан «Беркут» та                             ПП «Санні» 15 серпня 2008 року додатковою угодою по розірвання договору № 88/08 купівлі-продажу нерухомого майна від 10 червня 2006 року та ухвалою Господарського суду Черкаської області від 21 грудня 2009 року у справі № 16/2701, у якій було констатовано, що сторони вказану додаткову угоду не оспорюють, майно знаходиться у ТОВ «Ресторан «Беркут», що майно продовжує бути зареєстрованим за ТОВ «Ресторан «Беркут», договір від 10 березня 2003 року розірваний за згодою сторін, що підтверджується зверненням ПП «Санні» до Львівського БТІ про скасування реєстрації на майно за ПП «Санні» та повідомленням нотаріуса про розірвання спірного договору від імені колишнього директора ПП «Санні» та актом прийому-передачі спірного майна від ПП «Санні» до ТОВ «Ресторан «Беркут».
Додаткова угода від 15 серпня 2008 року була чинною на час укладення між ПП «Санні», від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01 вересня 2008 року, за яким ОСОБА_7 придбала у ПП «Санні» нерухоме майно, а саме: зал ресторану загальною площею 858,9 кв. м, їдальню (кафе) загальною площею                           230,1 кв. м та склади загальною площею 1 731,7 кв. м на АДРЕСА_1 .
Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 30 жовтня 2008 року укладений договір купівлі-продажу між ПП «Санні» та ОСОБА_2 визнано дійсним, визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказане нерухоме майно, яке було за нею зареєстроване на праві власності, що підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно від 12 листопада 2008 року за № 20891441.
22 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Д., згідно з яким ОСОБА_2 продала, а                           ОСОБА_3 придбав зал ресторану загальною площею 859,9 кв. м, їдальню (кафе) загальною площею 230,1 кв. м та склади загальною площею 1 731,7 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вказане майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 24 листопада 2008 року № 21017643.
На підставі договору дарування нежитлових приміщень від 24 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Довгополовою С. В., ОСОБА_3 подарував набуті ним за договором купівлі-продажу від 22 листопада 2008 року спірні  нежитлові приміщення ОСОБА_1 , який зареєстрував своє право власності на вказане майно 31 травня 2012 року, що підтверджується витягом з реєстру № 34344304.
Крім того, судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду Львівської області                 від 31 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2011 року, задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Ресторан «Беркут», скасовано рішення Франківського районного суду міста Львова від 30 жовтня 2008 року та у задоволенні позову       ОСОБА_2 до ПП «Санні» про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 відмовлено.
Зазначеним судовим рішенням встановлено те, що власником спірного майна було і залишається ТОВ «Ресторан «Беркут», однак ОСОБА_1 не визнає права власності за ТОВ «Ресторан «Беркут» на спірні нежитлові приміщення та не має наміру передавати майно його власнику.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14 червня 2012 року заяву ТОВ «Ресторан «Беркут» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Тернопільської області від 24 січня 2008 року задоволено частково. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 24 січня 2008 року скасовано та відмовлено у задоволенні первісного і зустрічного позовів.
Вказаним рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14 червня                       2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10 червня 2003 року № 88/08 є недійсним (нікчемним) через недотримання вимог закону про його нотаріальне посвідчення; на момент укладення договору предмет угоди перебував в іпотеці з 2002 року у ВАТ «Кредобанк» і була заборона на його відчуження, яка зареєстрована нотаріусом в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і обтяження було знято лише 03 січня 2008 року; висновком судово-технічної експертизи по кримінальній справі № 2310800074                                 від 30 жовтня 2009 року щодо вчинення шахрайських дій посадовими особами                               ПП «Санні», встановлено, що на договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 88/08                       від 10 червня 2003 року та акті прийому передачі від 20 листопада 2003 року відтиски печатки продавця нанесені не в той час, яким вони датовані, а пізніше у період                          2005-2007 років.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року відкрито провадження у цій справі за касаційною скаргою ПП «Санні» та витребувано її матеріали із Франківського районного суду міста Львова. 
26 листопада 2019 року справа № 2-914/11 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 березня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 квітня 2020 року про виправлення описки, відкрито провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 березня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 квітня 2020 року про виправлення описки,  відкрито провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 .
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 березня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 квітня 2020 року про виправлення описки, відкрито провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності , якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також - органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звернено увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду                               від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява                             № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ПП «Санні» не мало правових підстав відчужувати спірне майно ОСОБА_2 , оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від 01 вересня 2009 року не було власником спірного майна, рішення суду на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності скасовано, а спірні нежитлові приміщення вибули з володіння власника ТОВ «Ресторан «Беркут» поза його волею.
Разом з тим, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. 
З огляду на положення статті 41 Конституції України, статті 1 першого Протоколу до Конвенції, системного тлумачення статей 317, 319, 387, 388, 392 ЦК України колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про правомірність задоволення позовних вимог у цій справі.
Аргументи касаційних скарг про безпідставність визнання за ТОВ «Ресторан «Беркут» права власності на спірне приміщення, не є достатніми підставами для задоволення касаційних скарг, оскільки вимога про витребування майна заявлена позивачем та правомірно задоволена судами, а задоволення позовних вимог в частині визнання за ТОВ «Ресторан «Беркут» права власності на спірне приміщення не впливає на законність судового рішення та спрямована на поновлення порушеного права позивача, враховуючи тривалий строк розгляду конкретної справи.
Доводи касаційних скарг щодо утруднення виконання рішення у зв`язку із зазначенням в абзаці третьому резолютивної частини рішення поряд з відповідачем слів «та третіх осіб» також не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції правильно визначився із суб`єктним складом сторін, які беруть участь у справі, зокрема відповідача та витребував спірне нерухоме майно із його незаконного володіння та користування, тому вказана описка не вплинула на зміст рішення суду і може бути виправлена відповідно до вимог ЦПК України.
Доводи касаційних скарг про те, що на час розгляду справи апеляційним судом відповідач не є власником спірного нерухомого майна, оскільки згідно з рішенням                  від 18 квітня 2019 року індексний номер 46537820 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірний об`єкт нерухомого майна вказане майно знаходиться у власності ТОВ «Сучасна економічна компанія», не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
У частині першій статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».
Апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду, не досліджував зазначені обставини, оскільки вони не існували на момент розгляду справи та ухвалення рішення в суді першої інстанції, тому не впливали на оцінку законності чи обґрунтованості рішення суду першої інстанції під час його апеляційного перегляду.
Зазначена обставина не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на час ухвалення цього рішення (18 червня 2018 року) її не існувало.
Інші доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Колегія суддів перевірила доводи касаційних скарг на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ,                від 18 липня 2006 року).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог                            ТОВ «Ресторан «Беркут» не переглядалося апеляційним судом, тому не може бути і предметом перегляду касаційним судом.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Дію заочного рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 червня                  2018 року та постанови Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                             від 30 жовтня 2019 року. Тому у зв`язку із залишенням касаційних скарг без задоволення необхідно поновити їх дію.
Виконання заочного рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 червня 2018 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2019 року. Тому у зв`язку із залишенням касаційних скарг без задоволення необхідно поновити його виконання.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та Приватного підприємства «Санні» залишити без задоволення.
Заочне рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.
Поновити дію заочного рішення Франківського районного суду міста Львова                             від 18 червня 2018 року та постанови Львівського апеляційного суду від 10 жовтня                 2019 року.
Поновити виконання заочного рішення Франківського районного суду міста Львова                             від 18 червня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
                                                                   
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
 	І. М. Фаловська