Справа № 344/980/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/44/20 
Головуючий у 1 інстанції Польська М.В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача                Бойчука І.В.,
суддів                        Ясеновенко Л.В., Девляшевського В.А.,
секретаря                Маслей А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про визнання позивача іпотекодержателем, звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення із житлового приміщенняза апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»на рішення Івано-Франківського міського суду від 04 квітня 2016 року під головуванням судді Польської М.В. у м. Івано-Франківську
в с т а н о в и в:
У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» ( далі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось в суд з указаним позовом і з урахуванням збільшених позовних вимог зазначало, що 26 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 151/07 МК, згідно умов якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 100 000,00 доларів США на строк до 26 липня 2022 року з сплатою 14% річних за користування кредитом на умовах повернення, строковості та платності. 01 вересня 2008 року між сторонами укладена додаткова угода №1 до кредитного договору згідно якої внесено зміни до п.4.3 кредитного договору відносно сплати терміну відсотків. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27 липня 2007 року між ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кочан М.В. за №527-Д. Згідно зазначеного договору в іпотеку АТ "Банк "Фінанси та Кредит" було передано нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень №5, 6, 7, зазначених в плані літерою "А", загальною площею 283,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позичальник належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 16 квітня 2015 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 6 252 479,60 грн, з яких 48 888,48 дол. США, що еквівалентно 1 064 937,76 грн - сума строкової заборгованості по основному боргу; 37 006,07 дол. США, що еквівлентно 806 103,33 грн - сума простроченої заборгованості по основному боргу; 534,45 дол. США, що еквівалентно 11 641,92 грн - сума строкової заборгованості по відсоткам; 35 404,80 дол. США, що еквівалентно 771 222,76 грн - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 3598573,94 грн - пеня. Посилаючись на те, що відповідач незаконно всупереч п. 3.3.1 Іпотечного договору без письмової згоди іпотекодержателя на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківський міської ради від 18.09.2007р. №456, здійснив переведення у житловий фонд вищезазначених нежитлових приміщень та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, всупереч п.2.1.9 та 3.4.5 Іпотечного договору та ст.12 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_2 без письмової згоди іпотекодержателя згідно договору купівлі-продажу здійснив продаж частини предмету іпотеки ОСОБА_1 , просив визнати АТ «Банк «Фінанси та Кредит» іпотекодержателем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ; звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2 за кредитним договором №151/07МК від 26 липня 2007 року у розмірі 6252479,60 грн шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, яка буде визначена у рамках виконавчого провадження; примусово виселити ОСОБА_1 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_2 
Рішення АДРЕСА_1 -Франківського міського суду від 04 квітня 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено в задоволенні позову.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 серпня 2016 року, апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 квітня 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вказав, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив помилкове рішення. Суд не врахував того, що ОСОБА_2 незаконно, без згоди іпотекодержателя, було переведено у житловий фонд нежитлові приміщення, які є предметом іпотеки, тому на спірну квартиру АДРЕСА_2 поширюється іпотека згідно договору іпотеки, укладеного між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Кочан М.В. за №527-Д від 27.07.2007.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Відповідно до п. 9 розд. XIIІ «Перехідні положення» Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» справи у судах першої та апеляційної інстанції , провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року.
В процесі апеляційного розгляду ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 березня 2020 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , який є покупцем спірного житлового приміщення у ОСОБА_4 .
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у судових засіданнях, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. 
Судом встановлено, що 26 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 26 липня 2022 року. 
Пунктом 3.2. Кредитного договору позичальник зобов`язувався щомісяця, 26 числа кожного місяця, проводити погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 555,56 доларів США, згідно Графіку зниження розміру заборгованості.
Відповідно до п.5.1 Кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань є нерухомість , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 283, 7 кв. м., відповідно до додатково укладеного договору застави.
З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 27 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку нежитлові приміщення № 5, АДРЕСА_3 , 7 загальною площею 283,70 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 
У Державному реєстрі іпотек на підставі вищезазначеного договору іпотеки на нежитлові приміщення № 5, 6, 7 загальною площею 283,70 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 накладено заборону на їх відчуження.
Зі змісту позовних вимог банку вбачається, що ОСОБА_2 кредитні зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку із чим у нього за кредитним договором від 26 липня 2007 року станом на 16 квітня 2015 року виникла заборгованість у загальному розмірі 6 252 479,60 грн.
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вказувало, що ОСОБА_2 усупереч положенням пункту 3.3.1 договору іпотеки від 27 липня 2007 року, без письмової згоди іпотекодержателя, провів реконструкцію нежитлових приміщень № 5, 6, 7 загальною площею 283,70 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 , що знаходяться на мансардному поверсі, у результаті чого предмет іпотеки було переобладнано у чотири житлових приміщення, зокрема квартиру АДРЕСА_2 та отримав відповідно свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а в подальшому відчужив частину заставного майна ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 01 вересня 2010 року, а саме квартиру АДРЕСА_2 .
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Відповідно до копії витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек №13665457 від 27.07.2007 року об`єктом обтяження є нежитлові приміщення АДРЕСА_4 5, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 номер за РПВН: НОМЕР_1 . Іпотекодержателем є ТзОВ "Банк "Фінанси та Кредит", іпотекодавець – ОСОБА_2 (а.с.50).
Квартира АДРЕСА_2 не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, та є частиною іпотечного майна.
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. 
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку».                                  
Позичальник належним чином умов кредитного договору №151/07-МК не виконав та відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості по кредиту, останнє внесення платежу по тілу кредиту здійснено ОСОБА_2 25.03.2010 року, тобто станом на 26.04.2010 року банк був обізнаний про невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та відповідно порушення свого права.
У звязку із не виконаням ОСОБА_2 кредитних зобов`язаннь ПАТ “Банк “Фінанси та кредит” 04.06.2010 року направив ОСОБА_2 вимогу, якою вимагав достроково повернути видані кредитні кошти в строк до 18.06.2010 року (т.2 а.с. 68).
За умовами кредитного договору у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів і сплати процентів позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості за даним договором та повернути отримані кредитні ресурси і сплатити усі проценти протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання вимоги банку. Лист-вимогу ОСОБА_2 отримав 16.06.2010 (т.2 а.с. 68).
Однак, ОСОБА_2 кредитні зобов`язання належним чином не виконав, тому ПАТ “Банк “Фінанси та кредит” 23.12.2010 року скористався способом захисту своїх прав шляхом подання до суду позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом (т. 2 а.с. 82) 
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 березня 2012 року задоволено позовні вимоги банку про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитним договором і таке рішення набрало чинності. 
Зі змісту даного рішення вбачається, що з ОСОБА_2 стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором від 26.07.2007 станом на 20.12.2010 у розмірі 876 273,68 грн, а саме по сплаті кредиту 85 894,05 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 684 021,25 грн, по сплаті відсотків 7 348,12 дол.США, що складає 58 516,75 грн, пені 16 793,58 дол США, що складає 133 735,68 грн.
Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор - ПАТ “Банк “Фінанси та Кредит” відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Українита умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.
Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.
При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через 10 днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання.
Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК Українивстановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
У процесі апеляційного розгляду представники відповідачів – адвокати Рогів Т.Р. та ОСОБА_5 . подали заяви про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності та просили з цих підстав відмови у задоволенні позовних вимог (т.2 а.с 65, 80).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.
У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року (справа №357/9126/17-ц) звернуто увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.
Апеляційним судом встановлено, що пред`явивши 04.06.2010 року боржнику досудову вимогу про дострокове повернення боргу за кредитним договором, яку ОСОБА_2 отримав 16.06.2010, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, і міг пред`явити позов, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (одинадцятий день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі - 27 червня 2010 року) протягом трьох років (до 27 червня 2013 року). 
       ПАТ “Банк “Фінанси та кредит” звернувся до суду з даним позовом до відповідачів 26 січня 2015 року з урахуванням кредитної заборгованості, яка вже стягнута іншим рішенням суду, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення власника житла, яке є частиною іпотечного майна. При цьому позивач пропустив позовну давність для звернення до суду з даними позовними вимогами з вищенаведених підстав.
Дане твердження випливає та узгоджується з правовими позиціями, висловленими у постанові Великої палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа № 523/10225/15-ц) та інших постановах цього суду.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення у даній справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку за спливом позовної давності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. 
Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
       п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 квітня 2016 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання позивача іпотекодержателем, звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення із житлового приміщення відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.А. Девляшевський
                                                                               Л.В. Ясеновенко