КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа 369/7751/19
провадження № 22-ц/824/5868/2020
 
04 червня 2020  року                                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суду складі колегії суддів : 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів:  Рейнарт І.М.,  Семенюк Т.А.,
за участю секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом ОСОБА_1   до  ОСОБА_2 ,  треті особи: ОСОБА_3 ,  приватний нотаріус Київського міського  нотаріального  округу  Чмирук Олександр Валерійович про  визнання  договорів  дарування  недійсними та скасування  державної  реєстрації  права власності, за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на   рішення Святошинського районного суду м. Києва  від 28 січня  2020 року в складі судді  Ул`яновської  О. В. , 
 
встановив:
 
У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись  на  ті підстави, що рішенням   Святошинського районного  суду  м. Києва  від  29 листопада 2017  року   з неї  на користь  ОСОБА_3 стягнуто  484 740  грн  на  погашення  заборгованості за  договорами позики, судовий збір   в сумі 4 847,40 грн, а всього  489 587,40 грн.
На  забезпечення вказаного позову ухвалою  Святошинського районного  суду  м. Києва  від 04 жовтня  2017  року було накладено  арешт  на належні  їй 33/100 часток земельної  ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:75:226:0007, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Незаконною  постановою  державного виконавця Баштанського  районного  відділу   державної виконавчої служби  Головного  територіального  відділу юстиції  у Миколаївській  області від 15 травня 2018 року вказаний арешт  було  знято. 
За наслідками незаконного  припинення  обтяження, 22 травня  2018 року  між  нею та ОСОБА_2    було  укладено  договори  дарування   33/100  частин земельної ділянки та  33/100  частин житлового  будинку,  що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 . 
Зазначила,  що  вона повідомила  відповідачу  про  існування у неї боргу   та накладення арешту  на  її майно, проте останній  запевнив,  що  всі  питання  зі зняттям  арешту він  вирішить  разом  із знайомим на  ім`я ОСОБА_4 ,  внаслідок дарування  майна  вона  уникне  виконання  рішення  суду, а він  здійснить продаж  майна, розрахується  з   ОСОБА_3     та поверне  їй  частину  коштів.  Разом з тим,  ОСОБА_2 не здійснив  розрахунку  з ОСОБА_3 , повернути  їй   майно  відмовився. 
В провадженні  слідчого   відділу  Святошинського ВП  ГУНП  в м. Києві   перебуває кримінальне провадження №12018100080004564 від 05.06.2018  відносно неї та  ОСОБА_2 за знаками вчинення  злочину, передбаченого   ст. 356  КК  України.  
Оскільки  договори дарування   земельної  ділянки та квартири  вона  уклала   під впливом  тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних  для  неї умовах, під дією  зловживання   довірою до неї   з  боку  ОСОБА_2 ,  внаслідок  введення її в оману, укладені правочини  не  були спрямовані  на  реальне  настання  правових  наслідків, що  обумовлені  ними,  а були спрямовані  на   уникнення  від  виконання  рішення  суду, просила  суд визнати  недійсними  договір  дарування 33/100 земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:75:226:0007, укладений 22 травня 2018 року між нею  та ОСОБА_2 ,  посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О. В. за реєстровим № 1551,  та  договір  дарування 33/100 житлового  будинку, який знаходиться  за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 травня 2018 року між ОСОБА_1    та ОСОБА_2 ,  посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О. В. за реєстровим № 1550. Також просила  скасувати  державну  реєстрацію  права власності на  вказане  нерухоме майно. 
Рішенням  Святошинського районного  суду  м. Києва  від  28 січня  2020  року  у задоволенні  позову  відмовлено. 
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1 ,  посилаючись на неправильне застосування судом першої  інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  скасувати  рішення Святошинського районного  суду  м. Києва  від  28 січня  2020  року та ухвалити нове рішення  про задоволення  позову. 
Апеляційна  скарга  мотивована  тим, що   суд  першої інстанції  дійшов помилкового висновку про те, що на час укладення спірних правочинів, земельна ділянка під забороною не перебувала.  Реєстраційні  дії з припинення  обтяження  спірного  майна  і заборони  на  його відчуження були вчинені   державним реєстратором  Іскяндаровою А.Ф. без  відповідних повноважень на їх  вчинення. При цьому ОСОБА_2 був обізнаний про наявні  обтяження спірного майна, про існування  у неї боргу   перед  ОСОБА_3 , про  наявність   відкритого виконавчого провадження   за №54837840, в рамках  якого    було   накладено  арешт на  земельну  ділянку. Останній  передбачав негативні наслідки  для неї у  випадку   виконання  судового  рішення   шляхом звернення стягнення  на  нерухоме майно  та продаж  його на  прилюдних торгах,  запевнив її  про те, що  за  умови  дарування вказаного   майна вона уникне  виконання  судового  рішення.
  У відзиві на  апеляційну  скаргу  третя особа ОСОБА_3 просив  позовні  вимоги задовольнити в повному  обсязі.  
Зазначив, що    ОСОБА_1 повідомляла  ОСОБА_2 про  застосовані  ухвалою  Святошинського районного  суду  м. Києва   в справі  №759/13681/17 від  04 жовтня  2017  року  заходи забезпечення  позову, оскільки  в даній справі  нею  подавалась заява про  скасування  накладених  заходів   від 08.11.2017. Відповідачу  було  достеменно відомо  про  наявність   відкритого виконавчого  провадження, в рамках якого   було  накладено  арешт на  земельну  ділянку. Основною метою  укладення  спірних договорів  було  бажання позивачки  уникнути виконання  рішення   суду, з яким вона  не  була згодна. У  сторін  не   було   наміру  на   дарування  майна, а була  мета  після  укладення  спірних договорів   продати майно  та отримавши грошові кошти використати їх у власних  цілях. ОСОБА_2 , отримавши спірне майно,  ввівши ОСОБА_1 в оману,   фактично привласнив його  шахрайським способом. 
Просив врахувати, що  рішенням  Святошинського районного  суду  м. Києва від  16  січня  2019  року,  залишеним без змін  постановою Верховного  Суду  від  04  березня  2020  року (справа  №759/9124/18), визнано  недійсним  договір  дарування  33/100       частин  земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:226:0007, що  укладений 22 травня  2018 року  між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2   та посвідчений  приватним нотаріусом   Київського  міського  нотаріального  округу  Чмируком  О. М.  за реєстровим №1551.
Крім цього, ухвалою  Святошинського районного  суду  м. Києва  від  23 листопада 2018 року  скасовано  постанову   від 15 травня  2018 року  про  зняття арешту з 33/100 часток  земельної ділянки  з кадастровим номером  8000000000:75:226:0007.
В судовому  засіданні представник  ОСОБА_1 - адвокат  Масловський І.А., відмовився від   позовних  вимог  в частині  визнання  недійсним договору  дарування  33/100  частин  земельної  ділянки, укладеного  22 травня  2018 року  між ОСОБА_1   та ОСОБА_2 , та скасування  державної реєстрації права власності на  вказане  нерухоме майно. 
В іншій  частині  апеляційну  скаргу  підтримав та просив її задовольнити. 
Інші  учасники справи в судове  засідання  не  з`явились,  про  день, час та місце розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна  скарга   та заява про  відмову від  частини  позовних вимог   підлягають  задоволенню  з таких підстав. 
Ухвалюючи рішення   про  відмову в задоволенні  позову  суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що  оскаржувані   договори  дарування  вчинялись  під впливом  обману  з боку  відповідача, що нею  неправильно  сприймалися фактичні  обставини правочину,  що вплинуло  на  її волевиявлення.
Разом  з тим,  судом  першої  інстанції  не  надано  жодної правової   оцінки  доводам  позивача про фіктивність укладених  правочинів, які було вчинено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочинами, а також  не  взято  до  уваги той  факт,  що  позивачу було   достеменно  відомо  про вжиті  судом  заходи забезпечення  позову,  які на  момент  вчинення  правочинів  судом  скасовані  не  були. 
Як вбачається  з матеріалів справи та встановлено  судом, рішенням  Святошинського районного  суду  м. Києва  від  29 листопада 2017  року, яке набрало  законної сили,    стягнуто з ОСОБА_1   на користь  ОСОБА_3    484 740  грн  на  погашення  заборгованості за  договорами позики, судовий збір   в сумі 4 847,40 грн, а всього  489 587,40 грн.
На забезпечення вказаного позову ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року накладено арешт на   33/100 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:226:0007, що на праві власності належить ОСОБА_1 
04 жовтня 2017 року на виконання ухвали про забезпечення позову Святошинським  РВ ДВС м. Київ  було відкрито виконавче провадження за № 54837840, в рамках якого того ж дня було накладено арешт на зазначену земельну ділянку.
18  травня  2018 року о 20:04 державним реєстратором  Іскяндаровою  А. Ф. проведено  державну  реєстрацію припинення  обтяження  №22662267 -арешт нерухомого майна,  предмет обтяження - земельна  ділянка  кадастровий номер  8000000000:75:226:0007 по АДРЕСА_1 (обтяжувач -  Святошинський районний  відділу  ДВС  м. Київ  Головного  територіального  управління  юстиції  у м. Києві).
Згідно  даних  Державного  реєстру  прав, підставою для  припинення обтяження  була постанова  про  закінчення виконавчого  провадження № 54837840 від  15  травня  2018 року,  видавник - Баштанський  РВ  ДВС ГТУЮ  у Миколаївській області.
22 травня 2018 року між ОСОБА_1  та   ОСОБА_2 укладено договір дарування 33/100 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:226:0007, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О. В.
22 травня 2018 року  між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено  договір  дарування  33/100 частини  житлового  будинку під АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О. В.
Відомості про  ОСОБА_2 , як власника  вказаного майна, 22 травня  2018  року  внесені  до Державного  реєстру  речових прав на  нерухоме майно. 
Згідно Акту службової перевірки, проведеної відповідно до наказу   Головного  територіального  управління  юстиції  у Миколаївській області від 06.06.2018 за №312/05,  копії  постанови  від  15  травня  2018 року про  закінчення виконавчого  провадження,  видавник - Баштанський  РВ  ДВС ГТУЮ  у Миколаївській області, у Державному   реєстрі  прав  відсутні. На виконанні в Баштанському   районному  відділі  державної виконавчої служби  Головного  територіального управління  юстиції  у Миколаївській області  виконавчі провадження  у відношенні вказаного майна  не  перебувають,  звернення  стягнення   щодо  вищезазначених  об`єктів нерухомого майна  не  здійснювалось. Комісія рекомендувала   направити  акт та матеріали службової перевірки до правоохоронних органів, проінформувати  обтяжувачів та заявників про  припинені обтяження (а.с.  20- 28 т.1). 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2019 року скасовано постанову державного виконавця Баштанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу юстиції у Миколаївській області від 15 травня  2018 року про зняття арешту з 33/100 частки земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:226:0007, що знаходиться по  АДРЕСА_1 . 
Рішенням  Святошинського  районного  суду  м. Києва  від  16 січня  2019 року,  що  набрало законної  сили та є  чинним,  визнано  недійсним  договір  дарування  33/100 частин  земельної  ділянки  з кадастровим номером 8000000000:75:226:0007, що знаходиться по  АДРЕСА_1 ,  укладений  22 травня  2018  року  між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений  приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального  округу  Чмируком  О. В.  за реєстровим №1551. 
Залишаючи без змін  вказане  судове рішення,  Верховний Суд  в постанові  від  04 березня  2020  року  (справа  №759/9124/18)  дійшов  наступних висновків.  
Однією  із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від  23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Від зазначених висновків і не відійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) від 03 липня 2019 року.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові погодилася з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша.
Позивач звертаючись до суду із указаним позовом, як на підставу для визнання недійсним спірного договору дарування посилався на статті 229-233 ЦК України, які передбачають вчинення правочину під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, однак  його вимоги зводяться до визнання правочину недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України).
У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України  визначено обов`язковість судового рішення однією з основних засад судочинства, яка з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу про забезпечення позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника) Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 155 ЦПК України). Тому той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину встановлені судом в ухвалі  обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», само по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майно, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майном йому достеменно відомо.
Отже правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом на підставі судового рішення, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену судом заборону сторонам правочину було відомо.
З огляду  на  те, що  на  момент  укладення  оспорюваних  договорів  дарування   позивачу було  відомо про встановлену  судом  заборону  відчужувати   нерухоме майно,   таке відчуження  відбулося   з метою   унеможливити звернення стягнення  на  вказане  майно    в рахунок  погашення боргу за договором  позики,  суд першої  інстанції  дійшов помилкового  висновку про   відсутність  підстав для   задоволення  позову. 
Допущене    судом  першої  інстанції  неповне  з`ясування  обставин,  що  мають  значення  для справи, призвело  до  неправильного вирішення  справи, що  у відповідності до   ч. 1 ст.  376  ЦПК  України є  підставою для  його  скасування  та ухвалення  нового   рішення.
З  огляду  на те, що  представник позивача  в суді  апеляційної  інстанції відмовився від  позовних вимог  в частині  визнання  недійним договору  дарування 33/100  частин земельної ділянки, що  укладений 22 травня  2018 року   між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 ,  та реєстрації  права власності на  вказане  нерухоме майно, право  на таку відмову  передбачено   ч.1 ст.373  ЦПК  України,   колегія суддів   вважає можливим  прийняти   заяву про  відмову від  частини  позовних вимог  та закрити провадження  за  вказаними позовними вимогами. 
Позовні  вимоги  в частині  визнання  договору  дарування 33/100 частин  житлового  будинку, що розташований по  АДРЕСА_1 , укладений  22 травня  2018  року між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 ,   посвідченого приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального округу  Чмируком  О. В. за  реєстровим №1550, недійсним  з підстав його  вчинення  без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, -  фіктивний правочин, підлягають  задоволенню.
Є обґрунтованими та підлягають  задоволенню  позовні вимоги  в частині скасування державної  реєстрації  права  власності на  вказане нерухоме майно  за  ОСОБА_2 .
Згідно  із Законом  України «Про  державну  реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.
Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочину недійсним, тобто відновити порушене право, буде неможливо.
Відповідно  до  ч. 1 ст.141  ЦПК  України судовий збір  покладається на  сторони  пропорційно розміру  задоволених  позовних вимог. 
Враховуючи розмір задоволених  позовних вимог,  з  відповідача  на користь позивача  підлягає стягненню   судові витрати  по сплаті судового  збору  в сумі  3 842 грн (  1 536,80  грн (768,40 х2) - за  подання  позовної заяви  + 2 305,20  грн ( 1536,80 х150%) - за  подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 377, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу     ОСОБА_1   задовольнити. 
Рішення   Святошинського   районного суду м. Києва  від  28  січня  2020 року  скасувати. 
Ухвалити нове судове рішення. 
Прийняти відмову  ОСОБА_1   в особі адвоката  Масловського  Ігоря  Анатолійовича від  позову  в частині  визнання  недійсним договору  дарування  33/100  частин земельної ділянки, що  укладений 22 травня  2018 року   між  ОСОБА_1   та  ОСОБА_2 ,  та реєстрації  права власності на  вказане  нерухоме майно.  Провадження  у справі за вказаними вимогами закрити. 
В іншій частині  позовні вимоги задовольнити.
Визнати недійсним договір  дарування 33/100 частин  житлового  будинку, що розташований по  АДРЕСА_1 , укладений  22 травня  2018  року між  ОСОБА_1   та  ОСОБА_2 ,   посвідчений приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального округу  Чмируком  О. В. за  реєстровим №1550,  та скасувати державну  реєстрацію  права  власності на  вказане нерухоме майно  за  ОСОБА_2 . 
Стягнути з  ОСОБА_2 на  користь  ОСОБА_1 судові витрати в сумі  3 842 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може  бути оскаржена  до  Верховного  Суду протягом  тридцяти днів з дня  складення  повного  судового  рішення. 
Повний текст постанови складено 09  червня 2020  року. 
 
Суддя-доповідач:                                                       Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                         Т. А.  Семенюк
 
                                                                                     І. М.  Рейнарт