Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 530/791/17
провадження № 61-44436св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - приватне підприємство «Агроекологія»,
 
позивач (за зустрічним позовом) - приватне підприємство «Агроекологія»,
відповідач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного підприємства «Агроекологія» на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2018 року у складі судді Обідіної О. І.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до приватного підприємства «Агроекологія» про розірвання договору оренди землі, за зустрічним позовом приватного підприємства «Агроекологія» до ОСОБА_1 про внесення змін до договору.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Агроекологія» (далі - ПП «Агроекологія») про розірвання договору оренди землі.
 
Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2008 року між ПП «Агроекологія» та спадкодавцем ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 5,53 га, кадастровий номер 5321386000:00:019:0009, яка розташована на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області строком на двадцять п`ять років, який 03 липня 2008 року зареєстрований Зіньківським районним відділом Полтавської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» за № 040855500254. На даний час ОСОБА_2 померла. Після її смерті позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом отримав вищевказану земельну ділянку у власність, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 07 жовтня 2016 року, виданим приватним нотаріусом Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В. В. та інформаційною довідкою про реєстрацію права власності в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно від 10 жовтня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1049853153213.
 
Після реєстрації права власності на вищевказану земельну ділянку позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату орендної плати та з усним проханням про збільшення розміру орендної плати, на що отримав усну відповідь про те, що виплата заборгованості по орендній платі відбудеться лише після укладення нового договору оренди з новим власником.
 
Позивач ОСОБА_1 прийняв рішення припинити договірні відносини з ПП «Агроекологія» з підстав, визначених у позовній заяві і після ухвалення рішення на його користь він має намір розпорядитись своєю земельною ділянкою на власний розсуд.
 
ПП «Агроекологія» розпочала весняно-польові роботи з обробітку земель в тому числі і земельної ділянки, яка належить позивачу на праві власності. Проте, якщо відповідачем будуть проведені роботи з обробітку належної позивачу земельної ділянки та засіяно сільськогосподарськими культурами, то між ним та відповідачем виникне конфлікт майнових інтересів, що приведе до настання негативних наслідків як для позивача - власника земельної ділянки у вигляді неотриманих доходів так і для відповідача у вигляді витрат, понесених при проведенні сільськогосподарських робіт. 
 
Позивач просив розірвати договір оренди землі з 20 квітня 2017 року, який укладений між ПП «Агроекологія» та спадкодавцем ОСОБА_2 від 16 січня 2008 року.
 
У серпні 2017 року ПП «Агроекологія» подало зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про внесення змін до договору.
 
Зустрічний позов мотивований тим, що системне тлумачення пунктів 36, 40 спірного договору оренди землі дає підстави позивачу за зустрічним позовом  для звернення до суду за захистом свого суб`єктивного права шляхом зміни правовідношення - заміни сторони договору його правонаступником, який прийняв спадщину.
 
ПП «Агроекологія» просило внести зміни до договору оренди землі, укладеного між ПП «Агроекологія» та спадкодавцем ОСОБА_2 16 січня 2008 року шляхом заміни ОСОБА_2 на її правонаступника ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2017 року зустрічну позовну заяву ПП «Агроекологія» залишено без руху.
 
Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 липня 2018 року в задоволенні заяви представника позивача ПП «Агроекологія» про виправлення описки в ухвалі Зіньківського районного суду Полтавської області відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2018 року апеляційну скаргу ПП «Агроекологія» на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 липня 2018 року про відмову в виправленні описки повернуто апелянту.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що враховуючи, що ухвала про відмову у виправленні описки не є рішенням суду, яким закінчується розгляд справи та не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, на підставі пункту 5  частини четвертої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду, ПП «Агроекологія», посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і справу передати до суду апеляційної інстанції для розгляду апеляційної скарги. 

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Зіньківського районного суду Полтавської області. 
 
14 квітня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 20 травня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 28 травня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Калараш А. А., Литвиненко І. В., Фаловська І. М. 

Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо внесення або відмови у внесенні виправлень.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
 
Згідно пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
 
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
 
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
 
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
 
Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.
 
У пункті 19 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо внесення або відмови у внесенні виправлень у рішення.
 
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження № 14-190цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом.
 
Отже, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 353 ЦПК України є вичерпним.
 
Відповідно до частини третьої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.
 
ЦПК України не передбачена можливість оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову у внесенні виправлень в ухвалі, таке оскарження можливе лише в разі відмови у внесенні виправлень у рішення.
 
Отже, є обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції, що ухвала про виправлення описки в ухвалі не є рішенням суду, яким закінчується розгляд справи та не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. 
 
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
 
Зі змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення не вбачається неправильного застосування апеляційним судом норм процесуального права.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу приватного підприємства «Агроекологія» залишити без задоволення.
 
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	В. С. Висоцька    А. І. Грушицький    А. А. Калараш   І. В. Литвиненко   І. М. Фаловська