ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року	Львів	Справа № 163/2062/19 пров. № А/857/4906/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                    Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                       Сеника Р.П., Обрізка І.М.,
з участю секретаря судових засідань                                Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Волинської митниці Держмитслужби на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 06 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці Держмитслужби про скасування постанови у справі про порушення митних правил, 

суддя(і) у І інстанції                                                            Чишій С.С., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Любомль,
дата складення повного тексту рішення                               10 квітня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, у якому просив скасувати постанову Волинської митниці ДФС (далі – Митниця) від 09 жовтня 2019 року у справі про порушення митних правил № 2250/20500/19 та закрити справу про адміністративне правопорушення.
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 06 квітня 2020 року у справі № 163/2062/19 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у ході розгляду справи було встановлено відсутність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України (далі – МК), та безпідставність притягнення його до адміністративної відповідальності оскаржуваною постановою. Крім того, на час винесення оскаржуваної постанови збігли передбачені статтею 467 МК строки накладення адміністративних стягнень у справах про порушення митних правил, що діяли на час досліджуваних подій.
У апеляційній скарзі Митниця просить зазначене рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. Обґрунтовує свої вимоги тим, що позивачем під час митного оформлення автомобіля марки «ВМW», модель « 520D», номер кузова НОМЕР_1 було надано органам доходів і зборів документи, необхідні для визначення митної вартості автомобіля, які містять неправдиві відомості, що призвело до зменшення розміру митних платежів на суму 43169,84 грн. Матеріалами справи доведено факт вчинення позивачем порушення митних правил та правомірність притягнення його до відповідальності із врахуванням всіх наявних у справі доказів у межах санкції статті 485 МК. 
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 01 листопада 2018 року посадовою особою митного поста «Луцьк» Митниці здійснено митне оформлення легкового автомобіля марки ВМW, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 за поданою декларантом (митним брокером) ТОВ «Кастомс Брок Плюс» ОСОБА_2 митною декларацією типу ІМ40ДЕ № UA205100/2018/017988.
Згідно з інвойсом № 250/2018 від 29 жовтня 2018 року вартість транспортного засобу становить 8100 євро, його продавцем виступала компанія «Johannes Tangel – Fahrzeughandel», отримувачем – Хотинський ОСОБА_3 .
За митне оформлення цього автомобіля при його митній вартості у 326555,24 грн було нараховано та сплачено 129411,41 грн митних платежів.
Державною фіскальною службою України отримано відповідь німецьких митних органів від 25 квітня 2019 року на запит департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії від 13 листопада 2018 року № 20953/5/99-99-20-02-01-16  щодо перевірки законності ввезення в Україну транспортного засобу марки ВМW, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на адресу ОСОБА_1 
31 травня 2019 року документи німецьких митних органів ДФС України надіслало Митниці для проведення перевірки.
Згідно із німецькою експортною митною декларацією MRN № 18DE290693625000E6  автомобіль ВМW був проданий компанією «Mauss Motors International» громадянину ОСОБА_4 .
Відповідно до угоди купівлі-продажу за рахунком фактурою № V517-1018K-NI1910 від 22 жовтня 2018 року автомобіль марки ВМW був проданий компанією «Mauss Motors International» за 14500 євро.
Відповідь митних органів Німеччини містить застереження, що експортна декларація № 18DE290693625000E6 була видана 22 жовтня 2018 року, однак фактичний продаж відбувся 24 жовтня 2018 року, уступка в ціні у розмірі 1000 євро, що була надана на підставі сторонніх шумів в турбокомпресорі, не була врахована в експортній декларації. Пізніше виправлення митної декларації не відбувалося.
З огляду на вартість транспортного засобу, заявлену і прийняту під час митного оформлення та вказану в німецькій угоді купівлі-продажу за рахунком фактурою, різниця розміру митних платежів становить 43169,84 гривень, що визначено службовою запискою УАМП Митниці.
11 липня 2019 року відповідачем складено щодо ОСОБА_1 протокол про порушення митних правил № 2250/20500/19 за ознаками вчинення правопорушення, передбаченого статтею 485 МК, де зазначено, що позивач за представництвом декларанта ОСОБА_2 під час митного оформлення вказаного автомобіля вчинив дії, спрямовані на неправомірне зменшення розміру митних платежів на суму 43169,84 грн, тобто заявив у митній декларації неправдиві відомості щодо продавця (відправника), покупця (отримувача), неправдиві відомості, необхідні для визначення митної вартості самого товару, та надав з цією метою органу доходів і зборів документи, що містять такі відомості.
09 жовтня 2019 року заступник начальника Митниці виніс оскаржувану постанову, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого статтею 485 МК, відповідно до змісту протоколу № 2250/20500/19 і накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 300 % несплаченої суми митних платежів, що становить 129509,52 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням митного органу, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із цим позовом. 
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Приписами частини 2 статті 1 МК передбачено, що відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом,  Податковим кодексом України  та іншими законами України з питань оподаткування.
Згідно із частиною 1 статті 49 МК митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Виходячи із положень частини 1 статті 51 МК митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно із частиною 1 статті 52 МК заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому  розділом VIII  цього Кодексу та цією главою. 
Відповідно до положень частини 2 цієї статті МК декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані:
1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів;
2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню;
3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
Приписами частин 1 та 2 статті 53 МК України встановлено що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:  1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;  2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;  3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);  4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;  5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;  6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;  7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;  8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до матеріалів справи позивачем було зазначено вартість транспортного засобу на підставі даних рахунку-фактури від 23 серпня 2018 року без номера.
Як зазначено у статті 485 МК, заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з  УКТ ЗЕД  та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.
Частиною 1 статті 486 МК передбачено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.
Провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням (частина 2 статті 486 МК).
Згідно із частиною 1 статті 489 МК посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
За правилами частини 1 статті 495 МК доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються:
1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів;
2) поясненнями свідків;
3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності;
4) висновком експерта;
5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.
Відповідно до частини 1 статті 530 МК законність та обґрунтованість постанови митниці у справі про порушення митних правил можуть бути перевірені судом або центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, а постанови центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - судом у зв`язку з поданням адміністративного позову або в порядку контролю.
Згідно із положеннями частини 1 статті 531 МК підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є:
1) відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил;
2) необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду;
3) невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи;
4) винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду;
5) неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення;
6) накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом.
Приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача.
Позивач ОСОБА_1 категорично заперечував вчинення правопорушення, передбаченого статтею 485 МК. При цьому звертав увагу суду на те, що самі по собі документи митних органів Німеччини не є виключними, беззаперечними і визначальними доказами вартості імпортованого ним автомобіля та не доводять наявність у його діях умислу на неправомірне звільнення від сплати митних платежів у повному обсязі шляхом надання неправдивих відомостей щодо продавця (відправника), покупця (отримувача) товару та його вартості. Митниця під час складання протоколу про порушення митних правил жодним чином не обґрунтувала підстав надання переваги у доказовій силі документам митних органів Німеччини перед тими, що подані для митного оформлення його автомобіля.  
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».
Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і  суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.
Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що відповідачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявності у діях ОСОБА_1 ознак правопорушення, передбаченого статтею 485 МК, а отже притягнення позивача до відповідальності оскаржуваною постановою Митниці від 09 жовтня 2019 року у справі про порушення митних правил № 2250/20500/19 було безпідставним.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Волинської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а постанову Любомльського районного суду Волинської області від 06 квітня 2020 року у справі № 163/2062/19 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Постанова у повному обсязі складена 12 червня 2020 року.