ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 р. 	Справа № 520/11623/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Любчич Л.В.
суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. 
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2020, суддя  Бідонько А.В., 61022, майдан Свободи, 6, Харків, повний текст складено 24.01.20 по справі № 520/11623/19
за позовом ОСОБА_1  
до Харківської обласної ради                   
про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (  далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Харківської обласної ради (далі - ХОР, відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд: 
-          визнати протиправним та скасувати рішення ХОР від 05.07.2007 року № 328-У «Про внесення змін до рішення обласної ради від 29.09.1998 «Про надання у користування мисливських угідь» в частині щодо територій Нововодолазького району Харківської області;
-          зобов`язати ХОР вчинити певні дії, а саме: повернути у користуванні членів Нововодолазької районної організації мисливців та рибалок мисливські угідь ( далі - НРОМХУ), відповідно до рішення ХОР від 29.09.1998  «Про надання у користування мисливських угідь».
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2020 адміністративний позов залишено без розгляду. 
Не погодившись з даним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від  22.01.2020  та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск ним строку звернення до суду, оскільки шестимісячний строк для звернення до  суду спливав 08.11.2019, а він звернувся до суду 31.10.2019, тобто за 8 днів до закінчення строку, визначеного ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства ( далі- КАС України), з моменту коли він виявив в матеріалах, що надійшли у відповідь  на звернення до ХОР від 17.04.2019, грубе порушення його прав та інтересів відповідачем. Вказує, що рішення ХОР від 05.07.2007 № 328-У, з датою опублікування якого суд першої інстанції пов`язує початок спливу строку звернення до суду, було розміщено на офіційному веб-сайті Харківської обласної ради 05.07.2007, однак сам його текст не містить порушень прав та інтересів позивача, а з його внутрішніми документами, зміст яких став підставою для звернення до суду, він ознайомився лише 08.05.2019, коли отримав відповідь на запит із пакетом документів. 
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 відкрито апеляційне провадження по справі 520/11623/19.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 закінчено підготовку справи до розгляду та призначено  у відкритому судовому засіданні. 
01.04.2020 на адресу суду  від ХОР надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. 
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду судом повідомлені належним чином.
Відповідно до положень ч.2 ст.313 КАС України розгляд справи проведено без участі сторін.
Згідно з положеннями ч. 3 статті 308  КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача,  перевіривши законність і обґрунтованість    рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються  в апеляційній скарзі та відзиві, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
ОСОБА_1 є членом Українського товариства мисливців та рибалок ( далі - УТМР), що підтверджується мисливсько-рибальським квитком №. НОМЕР_1 , копія якого міститься у матеріалах справах.  
Також відповідно до посвідчення мисливця від 31.07.1997, копія якого долучена до матеріалів справи, позивач є мисливцем, який входить до Нововодолазької районної організації мисливців та рибалок ( далі - Нововодолазької РОМР) з 1997 року. 
У 2007 році частина мисливських угідь Нововодолазької РОМР УТМР на підставі рішення ХОР від 05.07.2017 була передана Товариству з обмеженою відповідальністю «Європейський фонд розвитку» ( далі - ТОВ «Європейський фонд розвитку») як новоствореній мисливській організації. 
17.04.2019 позивачем та головою Нововодолазької РОМР Корбанем І.М. на адресу відповідача було направлено інформаційний запит щодо надання копій документів, на підставі яких було прийнято рішення ХОР  від 05.07.2017 № 328-V «Про внесення змін до рішення обласної ради від 29.09.1998 «Про надання в користування мисливських угідь», яким було передану частину мисливських угідь Нововодолазької РО УТМР у користування ТОВ «Європейський Фонд Розвитку».
02.05.2019 відповідач, керуючись положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації», надав відповідь на запит ОСОБА_1 від 17.04.2019, долучивши копії витребуваних позивачем документів.
08.05.2019 позивач отримав вказаний пакет документів та ознайомившись із змістом витребуваних копій, дійшов висновку про грубе порушення його прав та інтересів відповідачем, з метою захисту яких звернувся до суду. 
Залишаючи без розгляду адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду, визначений статтею 122 КАС України. 
Суд апеляційної інстанції з даними висновками суду першої інстанції погоджується та зазначає наступне.
Відповідно до  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Вимогами ч.1  ст.2 КАС України  передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1  ст. 5 КАС України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Правовідносини з приводу строків звернення до адміністративного суду унормовані  ст.122 КАС України.
Відповідно до ч.2  ст.122 КАС України  для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За змістом  ст. 123 КАС України  у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Перевіряючи правомірність посилання апелянта на порушення судом процесуальних вимог  ст. 122 КАС України  щодо строків звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає наступне.
Строк звернення до адміністративного суду  це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Установлення процесуальних строків законом і судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених  КАС України  певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесуальному праві сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює їхніх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
З аналізу змісту  ст. 122 КАС України  слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Тобто початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.
Разом з тим, норми  КАС України  не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Зважаючи на викладене, для поновлення строку звернення суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню з адміністративним позовом, у зв`язку з чим позивач має довести суду їхню наявність і непереборність з доданням відповідних доказів.
Враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом (01.11.2019), дату прийняття оскаржуваного рішення ХОР № 328-У від 05.07.2007 колегія суддів вважає вірними висновки суду 1-ї інстанції щодо наявності підстав для залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 .
Останній, будучи мисливцем та членом Нововодолазької ОУТМР повинен був бути обізнаним про існування рішення ХОР № 328-у від 05.07.2007, оскільки з дати його прийняття минуло більше ніж 12 років. 
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки даний строк, на думку апелянта, рахується з моменту коли він виявив порушення прав з матеріалів, які надійшли на його звернення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки чинним законодавством таких особливостей відліку строку не передбачено.
Посилання апелянта на те, що клопотання про поновлення строку звернення до суду подано ним не самовільно, а за вимогою судді, колегія суддів вважає безпідставними оскільки дані дії судом 1-ї інстанції були вчиненні відповідно до положень статті 123 КАС України. 
З огляду на зазначене вище, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки суд правильно встановив, що ОСОБА_1 не було наведено об`єктивних підстав, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого  КАС України  строку. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, позивачем не наведено, існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів ним не зазначено, а судом не встановлено.
На підставі  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV  суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі  ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05, пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).
Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («Perez de Rada Cavanilles v. Spain»), заява №28090/95).
Реалізуючи пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких  не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Осман проти Сполученого Королівства», («Osman v. the United Kingdom»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Круз проти Польщі», («Kreuz v. Poland»), заява №28249/95).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.
Отже, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується  ст.322 КАС України,  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення  Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі  Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності  надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  243, 308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,   Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року по справі № 520/11623/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.  
Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін   	
Постанова складена в повному обсязі  25.05.2020