Справа № 345/4872/19 
Провадження № 22-ц/4808/387/20 
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Турів О.М., 
               з участю:                позивача – ОСОБА_1 , представників Івано-
                                       Франківського обласного бюро медико-соціальної 
                                       експертизи: Білоуса Л.І., Швадчиної Т.А.; 
                                       представника Управління виконавчої дирекції Фонду 
                                       соціального страхування України в Івано-Франківській 
                                       області – Бандури А.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області про визнання права на встановлення (продовження) інвалідності з дати її припинення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження 23 грудня 2019 року,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області позов про визнання права на встановлення (продовження) інвалідності з дати її припинення. Позовні вимоги були мотивовані тим, що у 1992 році він отримав виробничу травму на підприємстві ВГО «Західукргеологія», через яку йому встановлено третю групу інвалідності та 30 відсотків втрати професійної працездатності. Впродовж 27 років Івано-Франківське бюро медико-соціальної експертизи щороку продовжувало йому інвалідність, у зв`язку з чим йому щороку необхідно було вчасно пройти переогляд для продовження документального підтвердження стійкої втрати працездатності, що ображало його людську гідність. Однак, в кінці 2018 року через важке матеріальне становище, психологічний стан та необхідність догляду за неповнолітніми дітьми та перестарілими батьками він пропустив термін звернення на МСЕК, у зв`язку з чим з 01 листопада 2018 року йому було припинено страхові виплати, а Пенсійним фондом не виплачено пенсію по інвалідності. На наступному переогляді МСЕК йому було встановлено групу інвалідності та стійку втрату працездатності з 10 липня 2019 року довічно, без переогляду та відновлено відповідні виплати. У зв`язку із вищезазначеним, він не отримував грошові виплати впродовж 8 місяців та 10 днів. З метою виправлення довідки МСЕК він звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківської області, однак у такому виправленні йому було відмовлено. Посилаючись на те, що законодавством передбачено, що строк проведення страхових виплат повинен бути продовжений з дня його припинення, незалежно від часу звернення потерпілого, ОСОБА_1 з врахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати за ним право на встановлення (продовження) інвалідності з 01 листопада 2018 року без терміну наступного переогляду.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 23 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області про визнання права на встановлення (продовження) інвалідності з дати її припинення відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає апелянт, судом першої інстанції не було враховано того, що про причини пропуску терміну переогляду він повідомив голові комісії під час переогляду, а про факт його хвороби є відповідні записи у медичній картці, що підтверджується випискою з історії хвороби. ОСОБА_1 вважає помилковим висновок суду про те, що інвалідність йому було встановлено МСЕК з 03 липня 2019 року, оскільки з цієї дати МСЕК продовжила її дію, а власне інвалідність йому була встановлена з 1992 року. На думку позивача, необґрунтованим є й висновок суду першої інстанції про те, що він постійно допускав затримки у термінах переогляду, оскільки жодних доказів зазначеного судом не наведено. Також ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції проігнорував дослідження причинно-наслідкового зв`язку настання інвалідності відносно необхідності її документального оформлення, чим порушив норми матеріального та процесуального права та гарантований принцип рівності сторін перед судом та законом. Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що законодавством не визначено необхідність інваліду доводити причини невчасного переогляду, навіть якщо пропуск термінів виник з його вини, адже ознаки його інвалідності є очевидними і такими, що не потребують якогось додаткового доказування. На думку апелянта, суд першої інстанції не повинен був застосовувати до даного спору Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджений постановою КМУ від 03 грудня 2009 року №1317, оскільки п.6 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким передбачено, що строк проведення страхових виплат повинен бути продовженим з дня його припинення незалежно від часу звернення потерпілого, має вищу юридичну силу, ніж зазначене Положення, і є законом прямої дії. Апелянт також вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що Фонд соціального страхування України в Івано-Франківській області у відповідності до п.4 ст. 43 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язаний був подати відповідні документи для продовження йому групи інвалідності. Також апелянт звертає увагу суду на те, що дана справа за його позовом була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим він був позбавлений права надавати пояснення і докази та заявляти клопотання в процесі розгляду справи. При цьому, зазначає позивач, на його адресу не було направлено жодного відзиву на його позов, тому позиція відповідачів йому була невідома. Посилаючись на незаконність оскарженого рішення суду, ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві на апеляційну скаргу представник Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що при проведенні огляду ОСОБА_1 та продовженні інвалідності МСЕК діяла в межах чинного законодавства, яким врегульовано її діяльність, зокрема, на підставі Закона України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Положення про медико-соціальну експертизу, Інструкції про встановлення груп інвалідності та Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач неодноразово впродовж 2006-2017 років подавав документи на МСЕК із затримками в межах від одного до чотирьох місяців і при огляді комісією МСЕК йому продовжувалась третя група інвалідності на термін від одного до трьох років і зараховувався пропущений термін тільки за доведеності наявності поважних причин. При більших затримках і відсутності документів, які б обґрунтовували цю затримку, як це відбулось у 2019 році, МСЕК було прийнято відповідне рішення на підставі п.п. 1.12, 1.15 Інструкції про встановлення групи інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України від 05.01.2011 року №561, тобто з дати надходження документів на МСЕК. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Також відзив на апеляційну скаргу у даній справі було подано представником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, у якому доводи та аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 не визнає. Представник відповідача зазначив, що позивач не звертався до Фонду соціального страхування із заявою про те, що за станом здоров`я чи з інших причин він не спроможний сам одержати висновок МСЕК, та щоб його одержав і подав відповідний страховий експерт Фонду, як це передбачено ч.4 ст. 43 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». На думку представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, позовна вимога ОСОБА_1 не є способом захисту права в розумінні визнання права, оскільки МСЕК йому було встановлено відсоток втрати працездатності та призначено відповідну групу інвалідності. Крім того, вказує представник відповідача, у зв`язку із допущеним ОСОБА_1 пропуском строку повторного огляду МСЕК, відповідач у відповідності до п.3.2.4. Постанови правління Фонду соціального страхування України №11 «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат» від 19 липня 2018 року відновив страхові виплати з дати, установленої МСЕК, тобто з 10 липня 2019 року. Рішення суду вважає законним і обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу з вищезазначених мотивів підтримав. Рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
Представники Івано-        Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи - Білоус Л.І., ОСОБА_2 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області – Бандура А.М. доводи апеляційної скарги заперечили, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим. 
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що в прохальній частині позову ОСОБА_1 заявляє вимогу до відповідачів про надання права на встановлення (продовження) інвалідності з 01 листопада 2018 року без терміну наступного переогляду, хоча зі змісту мотивувальної частини позовної заяви вбачається, що позивач не погоджується із прийнятим рішенням МСЕК. В той же час процедурні питання проходження позивачем медико-соціальної експертизи не оспорюються, також не ставиться вимога про визнання незаконним та скасування рішення МСЕК і зобов`язання відповідача вчинити певні дії. З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції вважав, що він не вправі виходити за межі пред`явленої позовної вимоги, а тому підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не вбачав. Однак, повністю погодитись із цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке. 
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з отриманням ОСОБА_1  10 листопада 1992 року виробничої травми на підприємстві ВГО «Західукргеологія» йому встановлено третю групу інвалідності. Починаючи з 01 лютого 1993 року він періодично оглядався спеціалізованою травматологічною МСЕК з приводу наслідків виробничої травми, на підставі чого йому продовжувалась третя група інвалідності та встановлювався відповідний відсоток втрати професійної працездатності.
Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в зазначений вище період допускав пропуск строку для подачі документів для переогляду МСЕК на декілька місяців, у зв`язку з чим спеціалізована травматологічна МСЕК або зараховувала пропущений термін з поважних причин, або ж продовжувала групу інвалідності з дати поступлення документів без зарахування пропущеного терміну у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про поважну причину такої затримки (а.с.10-11). 
Востаннє документи потерпілого на виробництві ОСОБА_1 поступили на МСЕК 13 червня 2019 року з пропуском строку у шість місяців, а 03 липня 2019 року ОСОБА_1 був оглянутий МСЕК. Дана обставина підтверджується Актом огляду МСЕК №1382 (а.с.36). На підставі проведеного огляду і у відповідності до вимог п.12, п.15 Інструкції про встановлення групи інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України від 05.09.2011р № 561, йому була продовжена третя група інвалідності, категорія – трудове каліцтво та встановлено 30% втрати професійної працездатності з 13 червня 2019 року, тобто з дати надходження документів до комісії МСЕ без терміну переогляду, про що складено відповідну довідку серії АБ №0037275 від 10 липня 2019 року (а.с.6). 
Як вбачається із змісту позовної заяви, ОСОБА_1 з метою виправлення відомостей у довідці МСЕК, звернувся з письмовою заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області. Однак, у внесенні виправлення в названу довідку йому було відмовлено, та надано роз`яснення, що після його огляду лікарсько-консультативною комісією Калуського міського центру первинної медико-санітарної допомоги документи направлені поштою до медико-соціальної експертної комісії, де зареєстровані 13 червня 2019 року. А тому відповідно до п. 8 Положення про порядок, умови, критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання вважається день надходження до комісії документів, група інвалідності йому встановлена з 13 червня 2019 року без терміну переогляду.
У зв`язку із відмовою МСЕК виправити зазначену довідку ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.
З огляду на вищезазначені обставини апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 фактично оскаржує дії відповідачів: Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, вимагаючи продовження інвалідності з дати її припинення, тобто з 01 листопада 2018 року без терміну наступного переогляду та внесення відповідних виправлень у текст виданої довідки.
За змістом ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до п. 1, 9 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.
Пункт 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначає поняття «публічно-правовий спір» - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Аналізуючи зазначені норми законодавства, можна дійти до висновку, що юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Відтак, вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.
Колегія суддів зауважує, що у даній справі спірні правовідносини виникли фактично через відмову Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області продовжити позивачу ОСОБА_1 інвалідність з дати її припинення, тобто з 01 листопада 2018 року без терміну наступного переогляду, а не з дати надходження документів до МСЕК, тобто з 13 червня 2019 року, як це було зроблено відповідачами.
Відповідно до абзацу 1 п. 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317, медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
Медико-соціальна експертиза проводиться з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації (пункт 1 Положення).
Комісії перебувають у віданні МОЗ і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у містах Києві та Севастополі; міські, міжрайонні, районні (абзац третій пункту 4 Положення).
Згідно пункту 6 Положення висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.
Комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери (абзац четвертий пункту 10 Положення).
Згідно з пунктом 1 Положення про МОЗ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267, МОЗ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
З огляду на вищезазначене колегія суддів констатує, що відповідач - Івано-Франківське обласне бюро медико-соціальної експертизи перебуває у віданні МОЗ України, який є органом державної влади.
Отже, у спірних правовідносинах названий відповідач у межах та у порядку, встановленому Положенням, наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем його права на продовження інвалідності і мають обов`язковий характер для інших суб`єктів владних повноважень.
Такі висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року при розгляді справи №490/9823/16-ц.
За наведених обставин цей спір є публічно-правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. 
Відкриваючи провадження в справі та ухвалюючи рішення по суті, місцевий суд вище викладеного не врахував.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про закриття провадження у справі.
При цьому, апеляційний суд роз`яснює позивачеві ОСОБА_1 , що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції адміністративного суду і що ОСОБА_1 вправі протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Відповідно ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 374, 377, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 23 грудня 2019 року в даній справіскасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області про визнання права на встановлення (продовження) інвалідності з дати її припинення закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції адміністративного суду. 
ОСОБА_1 вправі протягом десяти днів з дня отримання ним копії цієї постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту. 
Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               В.Д. Фединяк