ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.002915 пров. № А/857/3157/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Запотічного І.І. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Хомича О.Р.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради та Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, спонукання до вчинення певних дій, відшкодування моральної шкоди (суддя суду І інстанції: Сакалош В.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 30 хв. 21.01.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 31.01.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

08.06.2019р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому, із урахуванням уточнених позовних вимог, просила:
визнати протиправними дії Держави України в особі Управління праці та соціального захисту населення /УПСЗН/ Бориславської міської ради /МР/, Державної казначейської служби /ДКС/ України, що виявилися у ненаданні пільг ОСОБА_1 , як учаснику війни, інваліду І групи по зору, одинокій вдові, які визначені ст.ст.8, 9, 14 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р. «Про статус учасників війни і гарантії їх соціального захисту», Законом України № 966-IV від 19.06.1991р. «Про соціальні послуги», Законом України № 875-XII від 21.03.1991р. «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Закону України № 2629-VIII від 23.11.2018р. «Про Державний бюджет України на 2019 рік», ст.ст.22, 46, 48, 49 Конституції України;
зобов`язати Державу Україну в особі УПСЗН Бориславської МР, ДКС України здійснити перерахунок ненаданих пільг, надати та виплатити пільги за 2017-2019 роки із урахуванням проведених виплат;
стягнути солідарно з Держави України в особі УПСЗН Бориславської МР, ДКС України за рахунок бюджетних асигнувань моральну шкоду у розмірі 50000 грн., заподіяну ОСОБА_1 неправомірними діями, а саме ненаданням пільг, визначених чинним законодавством, та з метою покращення ефективності управління на засадах поваги до прав людини України, чинного законодавства та Конституції України (Т.1 а.с.4-7, 50-53).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2020р. позов задоволено частково; визнано протиправними дії відповідача УПСЗН Бориславської МР щодо ненадання у повному обсязі ОСОБА_1 усіх належних їй пільг, передбачених законодавством України; зобов`язано УПСЗН Бориславської МР вирішити питання про надання та виплату ОСОБА_1 усіх належних їй пільг, передбачених законодавством України з 2017 року, з урахуванням раніше проведених виплат, враховуючи позицію, викладену у рішенні суду; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.2, а.с.148-153).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач УПСЗН Бориславської МР та позивач ОСОБА_1 .

У поданій апеляційній скарзі відповідач УПСЗН Бориславської МР, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити у повному обсязі (Т.2 а.с.159-160).
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 вчасно та у повному обсязі отримувала усі пільги, передбачені чинним законодавством. Зокрема, протягом спірного періоду 2017-2019 років позивачу надавалися субсидії на оплату житлово-комунальних послуг та муніципальні субсидії. Питання щодо надання пільг з оплати послуг за користування телефоном було предметом судового розгляду в справі № 857/5163/19.
Відповідно до Програми компенсації за пільговий проїзд та пільг з оплати послуг за користування телефоном окремим пільговим категоріям громадян на 2019-2020 роки, затв. рішенням Бориславської МР № 1730 від 28.02.2019р., позивач користується правом пільгового проїзду на міських маршрутах в автомобільному транспорті загального користування. Аналогічні програми діють в м.Бориславі, починаючи з 2017 року. 
Вважає, що позивач не обґрунтувала протиправність дій відповідача УПСЗН Бориславської МР, а судом першої інстанції достовірно не з`ясовано, які саме права позивача були порушені відповідачем.

У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн. та ухвалити нову постанову, якою заявлений позов в цій частині задовольнити (Т.2, а.с.185-190, 237-242).
Апеляційні вимоги обґрунтовує протиправними діями відповідачів впродовж 2017-2019 років, які полягали в умисному невиконанні чинного законодавства України та Конституції України, ненаданні пільг учаснику війни, інваліду І групи по зору, одинокій вдові, що спричинило їй душевний біль, порушення спокою, честі, гідності особи, психічні страждання, пов`язані з душевним болем, переживання, порушення стосунків з оточуючими. 
Нереагування відповідачів на неодноразові звернення і умисне неприйняття відповідних рішень щодо поновлення прав, добровільне ненадання пільг та невиконання Законів і Конституції України створили причини і умови дискримінації прав і законних інтересів позивача.

Учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалах про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

          Ухвалою апеляційного суду від 28.04.2020р. витребовано з ініціативи суду від УПСЗН Бориславської МР додаткові докази по справі (Т.2, а.с.232-234).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 отримує пенсію за віком згідно посвідчення № НОМЕР_1 від 16.01.1995р., є інвалідом І групи по зору загального захворювання, а також користується пільгами, передбаченими для ветеранів війни - учасників згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 09.02.2004р. (Т.1, а.с.9, 10, 36-43).
Починаючи з 09.03.2004р., позивач ОСОБА_1 включена до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Позивач ОСОБА_1 регулярно зверталася до УПСЗН Бориславської МР із інформаційними запитами, зверненнями та заявами щодо розміру, порядку, нормативно-правового обґрунтування надання їй пільг, які встановлені законодавством.
Однак, незважаючи на її звернення, позивач вважає, що орган соціального захисту населення не надає їй усі належні пільги та не здійснює у відповідності до законодавства реагування на звернення, як це передбачено Законом України «Про звернення громадян», що стало підставою звернення до суду із розглядуваним позовом.

Вирішуючи наведений спір та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні докази надання УПСЗН Бориславської МР на користь ОСОБА_1 усіх пільг, виходячи з повного їх переліку.
При цьому, потреба виправити минулу помилку, допущену державним органом, не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. 

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про часткове задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституцій України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них регулюється Законом України № 3551-XII від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Згідно із приписами ст.14 вказаного Закону учасникам війни надаються такі пільги:
1) безплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів;
2) безплатне першочергове зубопротезування (за винятком протезування з дорогоцінних металів);
3) безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування. Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування визначаються Кабінетом Міністрів України;
4) 50-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю);
5) 50-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.
6) 50-процентна знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню, для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення;
8) користування при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміні місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи;
9) щорічне медичне обстеження і диспансеризація із залученням необхідних спеціалістів;
10) першочергове обслуговування в лікувально-профілактичних закладах, аптеках та першочергова госпіталізація;
11) виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 процентів середньої заробітної плати незалежно від стажу роботи;
12) використання чергової відпустки у зручний для них час; одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік;
13) першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом;
14) одержання позики на будівництво, реконструкцію або капітальний ремонт жилих будинків і подвірних будівель, приєднання їх до інженерних мереж, комунікацій, а також позики на будівництво або придбання дачних будинків і благоустрій садових ділянок з погашенням її протягом 10 років починаючи з п`ятого року після закінчення будівництва. Зазначені позики надаються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України;
15) першочергове право на вступ до житлово-будівельних (житлових) кооперативів, кооперативів по будівництву та експлуатації колективних гаражів, до садівницьких товариств, на придбання матеріалів для індивідуального будівництва і садових будинків, технічне обслуговування та забезпечення стоянками транспортних засобів;
17) зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства;
18) позачергове користування всіма послугами зв`язку та позачергове встановлення телефонів (оплата у розмірі 20 процентів від тарифів вартості основних та 50 процентів - додаткових робіт). Абонементна плата за користування телефоном встановлюється у розмірі 50 процентів від затверджених тарифів.
Порядок користування послугами та оплати за встановлення квартирних телефонів визначається Кабінетом Міністрів України;
19) першочергове обслуговування підприємствами, установами та організаціями служби побуту, громадського харчування, житлово-комунального господарства, міжміського транспорту;
20) позачергове обслуговування закладами та установами, що надають соціальні послуги з догляду. У разі неможливості здійснення такого обслуговування закладами соціального захисту населення відшкодовуються витрати, пов`язані з доглядом за учасником війни, в порядку і розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пільги щодо плати за житло, комунальні послуги та паливо, передбачені пунктами 4-6 цієї статті, надаються учасникам війни та членам їх сімей, що проживають разом з ними, незалежно від виду житла чи форми власності на нього.
Площа житла, на яку нараховується 50-процентна знижка плати, передбачена пунктами 4 і 5 частини першої цієї статті, визначається в максимально можливому розмірі в межах загальної площі житлового приміщення (будинку) згідно з нормами користування (споживання), встановленими цими пунктами, незалежно від наявності в складі сім`ї осіб, які не мають права на знижку плати.
Учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу в тилу в роки Другої світової війни, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 15 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, іншим учасникам війни - на 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Щорічно до 5 травня учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю та бездоганну військову службу в тилу в роки Другої світової війни, та іншим учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.
Як слідує з матеріалів справи, починаючи з 09.03.2004р., позивач ОСОБА_1 включена до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідачем УПСЗН Бориславської МР впродовж оспорюваного періоду 2017-2019 років забезпечено позивача ОСОБА_1 такими пільгами (допомогою):
призначено муніципальні субсидії відповідно до рішень Бориславської МР Львівської обл. № 24 від 25.01.2017р., № 121 від 07.06.2018р., № 1873 від 30.05.2019р. (Т.1, а.с.131-134, 138-147);
в період з 29.07.2018р. по 29.07.2018р. позивач ОСОБА_1 разом із супроводжуючою особою ОСОБА_2 пройшла курс санаторно-курортного лікування як особа з інвалідністю на курорті м.Одеса в санаторії «Салют» (Т.1, а.с.148);
надано позивачу як інваліду І групи пільги на безкоштовний проїзд на міських маршрутах в автомобільному транспорті загального користування відповідно до рішення Бориславської МР Львівської обл. № 1097 від 25.01.2018р., яким, з метою надання окремим категоріям громадян належних їм згідно чинного законодавства пільг на безоплатний проїзд у міському автотранспорті загального користування та пільг з оплати за користування стаціонарним телефонним зв`язком, затверджено Програму компенсації за пільговий проїзд та пільг з оплати послуг за користування телефоном окремим пільговим категоріям громадян на 2018 рік (Т.3, а.с.22);
відповідно до рішення Бориславської МР Львівської обл. № 1730 від 28.02.2019р., яким, з метою надання компенсації за пільгове перевезення чи користування телефоном по окремих категоріях громадян, якими надано пільги відповідно чинного законодавства, затверджено Програму компенсації за пільговий проїзд та пільг з оплати послуг за користування телефоном окремим пільговим категоріям громадян на 2019-2020 роки. Згідно цього позивачу ОСОБА_1 надано право на компенсацію за пільгове перевезення на міських маршрутах в автомобільному транспорті загального користування як особі з інвалідністю І групи (Т.1, а.с.135-137);
починаючи з січня 2017 року, позивач ОСОБА_1 за рахунок спонсорських коштів отримує два рази на тиждень безкоштовні гарячі обіди;
у квітня 2017 року позивач у відділені організації надання адресної та грошової допомоги отримала продуктовий набір на суму 84 грн. 20 коп.;
з 17.07.2006р. (окрім періоду з 01.02.2016р. по 01.02.2017р. у зв`язку з тимчасовим переїздом у м.Львів) позивач ОСОБА_1 перебуває на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома, де два рази на тиждень її відвідує і надає соціальні послуги соціальний працівник;
розпорядженням Львівської обласної ради № 340 від 22.03.2017р. позивачу Велитяк виділено грошову допомогу в розмірі 800 грн.;
рішенням голови Львівської обласної державної адміністрації /ЛОДА/ № 910 від 05.09.2017р. позивачу ОСОБА_3 виділено грошову допомогу у розмірі 3000 грн., про що зазначено у листах Бориславської МР Львівської обл. щодо розгляду звернень та про надання інформації (Т.2, а.с.77-78, Т.3, а.с.51).
Окрім цього, починаючи з 25.10.2017р., позивач ОСОБА_1 перебуває на черзі для отримання тонометра з мовним виводом та буде забезпечена таким як інвалід по зору, відповідно до розпорядження голови ЛОДА № 26/0/5/17 від 07.04.2017р. «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів І та ІІ груп по зору засобами медичної реабілітації з мовним виводом та очними протезами»(Т.3, а.с.54).

Згідно ч.4 ст.9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас згідно з частиною першою вказаної статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом (ч.3 ст.77 КАС України).

За приписами ч.ч.3 і 4 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Під час апеляційного розгляду справи згідно ухвали суду від 28.04.2020р. було витребувано від відповідача УПСЗН Бориславської МР, зокрема, зведену інформацію про пільги, якими ОСОБА_1 користувалася впродовж 2017-2019 років, із посиланнями на відповідне законодавство; у випадку неможливості надання таких пільг слід було повідомити причини та правове обґрунтування; документальне підтвердження надання ОСОБА_1 упродовж 2017-2019 років спірних пільг, в тому числі виплати надбавки в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії (Т.2, а.с.232-234).
Разом з тим, вимоги цієї ухвали відповідачем виконано частково, при цьому наголошено, що пільги, якими користується позивач, визначені ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». В частині пільг, які надаються органами соціального захисту населення, відповідач УПСЗН Бориславської МР вказав про отримання позивачем пільг на житлово-комунальні послуги, пільг за користування телефоном і забезпечення санаторно-курортним лікуванням (Т.3, а.с.20 і на звороті).

Із матеріалів справи слідує, що з січня 2016 року позивачу ОСОБА_1 припинено надання пільг з оплати послуг за користування телефоном через відсутність фінансування (Т.3, а.с.57-58).
Позбавлення цієї пільги мало місце на підставі рішення Бориславської МР № 1097 від 25.01.2018р., яке позивач оскаржувала в судовому порядку. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2019р. у справі № 813/1892/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2019р., відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.
Предметом розгляду справи № 813/1892/18 було рішення Бориславської міської ради Львівської обл. № 1097 від 25.01.2018р., яким затверджено Програму компенсації за пільговий проїзд та пільг з оплати послуг за користування телефоном окремим пільговим категоріям громадян на 2018 рік, в частині позбавлення пільги 50 % учасників війни на послуги на телефон.
Разом з тим, в матеріалах справи є відсутніми докази щодо надання позивачу пільги, передбаченої п.18 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», упродовж 2017 та 2019 років.

Також Програмами компенсації за пільговий проїзд та пільг з оплати послуг за користування телефоном окремим пільговим категоріям громадян на 2018 - 2019 роки, передбачено надання окремим категоріям громадян, зокрема інвалідам І групи, пільг на безоплатний проїзд у міському автотранспорті загального користування.
Зазначена пільга не надавалася позивачу в 2017 році згідно рішення Бориславської МР Львівської обл. № 698 від 31.05.2017р., оскільки поширювалась на обмежене коло категорій громадян, до яких позивач не належить (Т.3, а.с.21 на звороті).

Будь-які докази щодо забезпечення позивача на першочергове обслуговування міжміським транспортом, що передбачено п.19 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в матеріалах справи є відсутніми (при вирішенні розглядуваної справи позивач наголошувала про відшкодування коштів на квитки Львів – Одеса в обидва напрямки) (Т.1, а.с.210).

Щодо перевірки правильності призначення та виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 відповідачем УПСЗН Бориславської МР скеровано апеляційному суду лист б/н від 19.05.2020р., в якому зазначено, що відповідно до Порядку здійснення нагляду за додержанням вимог законодавства під час призначення (перерахунку) та виплати пенсій органами Пенсійного фонду України, затв. наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 4 від 10.01.2007р., головним спеціалістом з контролю за правильністю призначення і виплати пенсій УПСЗН Бориславської МР було проведено перевірку правильності призначення та виплати пенсії ОСОБА_1 у Бориславському відділі обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. У ході здійснення нагляду за правильністю та своєчасністю призначення (перерахунку) та виплати пенсії шляхом перевірки матеріалів справи ОСОБА_1 , порушень у прийнятому рішенні про призначення (перерахунку) та виплати пенсії позивача не виявлено (Т.3, а.с.65).
При цьому, будь-якого акту чи рішення за результатами проведення перевірки правильності призначення та виплати пенсії суду не представлено.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Пунктом 22 ст.26 вказаного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції місцевих рад належить вирішення відповідно до закону питань затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування.
Згідно ст.91 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на: пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; ветеранам праці; жертвам нацистських переслідувань; ветеранам військової служби; ветеранам органів внутрішніх справ; ветеранам Національної поліції; ветеранам податкової міліції; ветеранам державної пожежної охорони; ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби; ветеранам служби цивільного захисту; ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби, ветеранів служби цивільного захисту та ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; особам, звільненим з військової служби, які стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби; особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше одного супроводжуючого); реабілітованим громадянам, які стали особами з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонерами; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; дружинам (чоловікам) та опікунам (на час опікунства) дітей померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою; багатодітним сім`ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім`ям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сім`ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що відповідач УПСЗН Бориславської МР наділений повноваженнями щодо вирішення питань, віднесених до його компетенції, зокрема, щодо вжиття заходів на забезпечення соціально незахищених верств населення усіма належними їм пільгами та допомогами.
Згідно приписів ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України їхнього конституційного права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульовано Законом України «Про звернення громадян».
Відповідно до ч.1 ст.1 цього Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем УПСЗН Бориславської МР не було допущено протиправної бездіяльності щодо вчасного реагування на низку звернень ОСОБА_1 .
Зокрема, листами-відповідями заявнику було надавано повну інформацію, роз`яснено необхідність вчинення певних дій для подальшого отримання відповідної пільги/допомоги.
Відповідачем УПСЗН Бориславської МР неодноразово зазначалося про те, що відповідно до Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення (крім м.Києва) рад, затв. постановою КМ України № 187 від 22.02.2006р., учасники війни, особи, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» забезпечуються путівками строком на 18-21 день не частіше ніж один раз на два роки. Особи з інвалідністю загального захворювання (якою є позивач) та особи з інвалідністю з дитинства забезпечуються путівками строком на 18-21 день в порядку черговості (Т.3, а.с.20).
Також листами Бориславської МР позивача ОСОБА_1 було поінформовано про те, що відповідно до постанови КМ України № 1303 від 17.08.1998р. «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань», яким встановлено що відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб, особи, які обслуговуються у відомчих лікувально-профілактичних закладах і мають право на безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів, отримують їх у аптеках, закріплених за цими закладами. Безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, включені до Національного переліку основних лікарських засобів, затв. постановою КМ України № 333 від 25.05.2009р.
Крім того, безоплатний відпуск лікарських засобів за переліченими в постанові категоріями захворювань провадиться лише у разі амбулаторного лікування основного захворювання, за яким хворим надано пільги.
Роз`яснено, що отримати безоплатні лікарські та медичні засоби можна виключно у державних (у т.ч. відомчих) та комунальних медичних закладах. Для безоплатного отримання лікарських засобів необхідно звернутись до державної аптеки, закріпленої за відповідним медичним закладом, лікар якого надав рецепт, за місцем проживання особи, та пред`явити посвідчення та рецепт лікаря. Якщо особа обслуговується у відомчому медичному закладі, то отримати ліки можна в аптеках, закріплених за таким закладом (Т.1, а.с.27, Т.3, а.с.38, 48).
Щодо забезпечення осіб з інвалідністю автомобілем повідомлено, що відповідно до постанови КМ України № 999 від 19.07.2006р. «Про Порядок забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями» особи з інвалідністю забезпечуються автомобілями згідно черги. Підставою для забезпечення осіб з інвалідністю автомобілем є заява, документи про наявність в особи з інвалідністю медичних показань для забезпечення автомобілем відповідно до висновку. Черга на отримання інвалідністю єдина по області (Т.2, а.с.73).

В частині обраного судом способу захисту прав позивача колегія суддів враховує наявні у справі докази та виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України у рішенні №19-рп/2011 від 14.12.2011р. зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Рисовський проти України» зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб» (п.70).
Принцип «належного урядування», як правило не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються .

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до  Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення, яким зобов`язати вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом.

У своїх рішеннях ЄСПЛ дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі «Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини»).
В пункті 145 рішення від 15.11.1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р.).

Із урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем УПСЗН Бориславської МР не забезпечено належне надання позивачу повного переліку пільг, передбачених ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Такий висновок слідує з того, що незважаючи на вимоги суду надати зведену інформацію про пільги, якими ОСОБА_1 користувалася впродовж 2017-2019 років, із посиланнями на відповідне законодавство; а у випадку неможливості надання таких пільг – повідомити причини та правове обґрунтування; документальне підтвердження надання ОСОБА_1 упродовж 2017-2019 років спірних пільг, відповідач УПСЗН Бориславської МР обмежився лише загальними посиланнями на норми законодавства.
В такій ситуації судом проведено аналіз всіх законодавчо визначених пільг позивача, з`ясовано перелік пільг, що були надані позивачу, і шляхом виявлення неотриманих або неповно отриманих пільг, зобов`язано відповідача вирішити питання про надання та виплату ОСОБА_1 усіх належних їй пільг, передбачених законодавством України з 2017 року, з урахуванням раніше проведених виплат.
При цьому, надання відповіді на запит заявника щодо забезпечення в майбутньому тієї чи іншої пільги/допомоги, неможливості забезпечення передбаченою законом пільги через відсутність належного фінансування не може розцінюватися як виконання вимог закону щодо надання пільг учаснику війни.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає, що юридична природа соціальних виплат розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави (Rechtstaat) та верховенства права, зокрема справа «Суханов та Ільченко проти України» (Заява № 68385/10 та № 71378/10) - якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (пункт 35); справа «Кечко проти України» (Заява №63134/00) коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.
В частині вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019р. у справі № 295/443/17, від 08.05.2019р. у справі № 233/3464/17, від 15.08.2019р. у справі № 823/782/16.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано обґрунтованих пояснень щодо завданої моральної шкоди, не зазначено, в чому полягає ця шкода, чим підтверджується факт її заподіяння, яких саме моральних (душевних/психічних) страждань вона зазнала від дій відповідачів, зокрема ДКС України, не надано детальний розрахунок моральної шкоди на заявлену суму в розмірі 50000 грн.

Водночас, публічне встановлення порушення, якого зазнав позивач, у рішенні суду само по собі є належною формою відшкодування. У деяких ситуаціях цього є достатньо для виправлення ситуації.
З огляду на викладене, встановлення порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану відповідачем моральну шкоду. 
Звідси, констатацію фактів допущених протиправних дій суб`єкта владних повноважень у розглядуваних правовідносинах належить вважати достатньою сатисфакцією позивачу в даній ситуації.

Щодо посилання апелянта ОСОБА_1 на ту обставину, що нереагування відповідачів на неодноразові звернення і умисне неприйняття відповідних рішень щодо поновлення прав, добровільне ненадання створили причини і умови дискримінації прав і законних інтересів позивача, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно зі ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Відповідно до ст.1 Закону України № 5207-VI від 06.09.2012р. «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Статтею 2 вказаного Закону визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак:
1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб;
2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб;
3) повагу до гідності кожної людини;
4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.
Згідно з положеннями ст.6 наведеного Закону відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.
Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.
Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Відповідно до ст.24 Конституції України, ст.ст.2, 7 Загальної декларації прав людини, ст.ст.2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.14, ст.1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.
У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії»). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).
Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

В розглядуваному випадку відсутні підстави вважати, що ненадання позивачу повного переліку пільг, передбачених ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є проявом дискримінації - розрізненим ставленням до особи за притаманною їй певною персональною ознакою. 
Отже, позивачем не наведено доводів, а судом не встановлено обставин, які б дозволили обґрунтовано припустити, що має місце різниця у ставленні до різних громадян, які мають право на пільги, встановлені законодавством України.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково.

          З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.
За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта УПСЗН Бориславської МР.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційні скарги на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2020р. в адміністративній справі № 1.380.2019.002915 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	С. М. Кузьмич 	
Дата складення повного тексту судового рішення: 10.06.2020р.