УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/6186/14-ц Головуючий у 1-й інст. Замега О. В. 
Категорія 46 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №274/6186/14-ц за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: Бердичівський РС УДМС України в Житомирській області, МКВЖРЕП №7, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття їх з реєстраційного обліку
та за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: МКВЖРЕП №7, про вселення
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Замеги О.В. у м. Бердичеві,
в с т а н о в и в:

У листопаді 2014 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Просив із підстав, передбачених ст.71 ЖК УРСР, визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зобов`язати Бердичівський РС УДМС України у Житомирській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку за даною адресою. Свій позов обґрунтовував тим, що зазначена вище квартира надана йому рішенням виконкому Бердичівської міської ради від 04 травня 2006 року №230 з фонду Міністерства оборони України на підставі рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 27 лютого 2006 року №25 згідно першої черги, як учаснику війни в Республіці Афганістан. Між ним та ОСОБА_2 02 грудня 2006 року було зареєстровано шлюб. Відповідачів, тобто дружину із її сином, він зареєстрував у своїй квартирі ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після того, як дана квартира ІНФОРМАЦІЯ_2 була приватизована на них трьох він дізнався про те, що у лютому 2008 року відповідачі на двох приватизували іншу квартиру - АДРЕСА_2 . З того часу, тобто після приватизації його квартири, ОСОБА_2 повідомила, що жити з ним більше не бажає, а своєї мети вона досягла, оскільки прийняла участь у приватизації його квартири. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2014 року визнано незаконним свідоцтво про право власності на житло від 05 листопада 2008 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Бердичівської міської ради, яке посвідчувало право приватної часткової власності сторін на квартиру АДРЕСА_1 . З 2009 року відповідачі добровільно виселилися зі спірної квартири та у ній не проживають, але залишаються зареєстрованими. Шлюб із ОСОБА_2 розірвано рішенням суду від 20 серпня 2012 року, а рішенням суду від 04 грудня 2013 року між ними поділено спільно нажите майно. Ніяких особистих речей або будь-якого іншого майна відповідачів у спірній квартирі немає. У зв`язку із реєстрацією відповідачів у його квартирі він вимушений сплачувати комунальні платежі у більшому розмірі. Відповідачі витрат по утриманню квартири не несуть. Неодноразові його прохання знятися з реєстраційного обліку бажаного наслідку не принесли.

У березні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 . Уточнивши свої позовні вимоги, просили вселити їх у квартиру АДРЕСА_1 . Свій позов обґрунтовували тим, що з 2008 року проживали разом із відповідачем у вищезазначеній квартирі, як члени сім`ї наймача. Із 2011 року відповідач почав зловживати алкогольними напоями та влаштовувати сварки. Під час однієї із сварок він вигнав їх (відповідачів) із дому, мотивуючи це тим, що квартира є його власністю. Вони вимушені були тимчасово залишити квартиру. Повернувшись до житла, виявили, що ОСОБА_1 змінив замки у вхідних до квартири дверях, а тому потрапити до помешкання не змогли. Такі відносини призвели до розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та відповідачем. Наполягають на тому, що відсутні у квартирі не з власної волі, а через протиправні дії відповідача.

Ухвалою суду від 13 липня 2015 року справи за позовами об`єднані в одне провадження (а.с.75 т.1).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2019 року позовна заява ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 залишена без розгляду.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволені частково. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції фактично в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, останні подали апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити у цій частині нове, яким у задоволенні даної позовної вимоги відмовити у повному обсязі. Зазначають, що справа безпідставно розглянута за їх відсутності, оскільки про розгляд справи вони не були повідомлені належним чином. Суд задовольнив клопотання про виклик свідків, але ухвалив рішення по суті, не допитавши їх.

Учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 

Виходячи із засад диспозитивності, апеляційний суд не перевіряє рішення у частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зняття їх з реєстраційного обліку та позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення, оскільки апеляційна скарга на цю частину рішення не подана.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У рішенні суду першої інстанції прописано, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися. ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до вимог ЦПК України. ОСОБА_2 заяву про розгляд справи у її відсутності не надавала, а ОСОБА_3 – надавав.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обґрунтовують свою апеляційну скаргу тим, що суд розглянув справу за їх відсутності, але вони не були повідомлені про дату та час судового засідання, призначеного на 04 вересня 2019 року. 

Із матеріалів справи вбачається, що дійсно обидві судові повістки про виклик ОСОБА_4 у судове засідання на 04 вересня 2019 року повернулися на адресу суду без їх вручення адресатам (а.с.171-172, 174-175 т.2). Матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_4 про час та дату судового засідання повідомлялися також у інший спосіб. Отже, відповідачі не були обізнані про проведення судом першої інстанції судового засідання 04 вересня 2019 року.

Дійсно скаржники не були повідомлені судом першої інстанції про час та дату проведення судового засідання, яке було призначене на 04 вересня 2019 року, чим порушені їх процесуальні права та вони поставлені не у рівні умови із іншими учасниками справи.

За таких обставин, рішення у оскарженій частині, а саме: у частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування спірної квартирою підлягає до скасування та ухвалення у цій частині нового судового рішення, що передбачено п.3 частини третьої ст.376 ЦПК України. 

Визнаючи ОСОБА_4 на підставі ст.ст.71,72 ЖК УРСР такими, що вони втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 не проживає у спірному житлі з 2009 року та після розірвання шлюбу у 2012 році вона самостійно безперешкодно без згоди ОСОБА_1 вивезла з квартири, як вона вважає, належні їй речі. ОСОБА_3 у спірній кватирі не проживав взагалі. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як члени сім`ї наймача, були відсутні без поважних причин понад шість місяців у спірному житлі, принаймні з 2009 року по 20 серпня 2012 року, що беззаперечно встановлено рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 20 серпня 2012 року, яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. 

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції, оскільки має місце неправильне застосування норм ст.ст.71,72 ЖК УРСР.

Відповідно до положень ст.71 ЖК УРСР, з підстав якої ОСОБА_1 заявлений позов, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. 

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців.

Із матеріалів справи вбачається, що у 2006 році ОСОБА_1 вселився до квартири АДРЕСА_1 , на підставі ордеру №71 від 04 травня 2006 року, який був виданий згідно з рішенням виконкому Бердичівської міської ради від 04 травня 2006 року №230 (а.с.8 т.1). Як наймач спірного житла ОСОБА_1 зареєструвався за вищевказаною адресою 23 травня 2006 року (а.с.10 т.1).

02 грудня 2006 року ОСОБА_1 одружився із ОСОБА_2 та зареєстрував колишню наразі дружину із її сином ОСОБА_3 30 вересня 2008 року у вищевказаній квартирі (а.с.12).

Згодом ОСОБА_1 звернувся до органу приватизації із заявою про передачу квартири у приватну спільну власність у рівних долях, яку займав разом із членами сім`ї на умовах найму та на підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій виконкому Бердичівської міської ради від 20 жовтня 2008 року №19607 було 05 листопада 2008 року видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 

24 грудня 2008 року за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на вказану кватиру по 1/3 частини за кожним, тобто з цього часу по відношенню до квартири змінився статус ОСОБА_1 та членів його сім`ї, з наймача та членів сім`ї наймача вони стали співвласниками квартири.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2014 року розпорядження органу приватизації від 20 жовтня 2008 року №19607 визнано незаконним та скасовано, а свідоцтво про право власності на житло від 05 листопада 2008 року, яке було видано органом приватизації, яке посвідчувало право приватної часткової власності ОСОБА_1 та відповідачів на спірну квартиру недійсним (а.с.14 т.1). У матеріалах справи відсутні докази на спростування законної сили рішення суду апеляційної інстанції, яке набуло чинності з моменту його проголошення.

Отже, спірна квартира з 05 листопада 2008 року до 20 жовтня 2014 року була приватизована, а тому в цей період ОСОБА_1 не мав статусу наймача, а відповідно ОСОБА_4 не мали статусу членів сім`ї наймача. У цей період вони були співвласниками спірної квартири та на спірні відносини у даний період положення ст.71 ЖК УРСР поширюватися не могли. 

Після 20 жовтня 2014 року ОСОБА_4 продовжували з поважних причин бути відсутніми у спірній квартирі понад шість місяців, оскільки їм ОСОБА_1 чиняться перешкоди. Через сімейні конфлікти вони були вимушені тимчасово покинути житло, але назад повернутися не змогли у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 чинить їм перешкоди, зокрема, змінив замки у вхідних дверях до квартири та між сторонами склалися неприязні відносини, які часто закінчуються зверненнями до правоохоронних органів, а тому висновок суду про те, що ОСОБА_4 відсутні у квартирі без поважних причин є помилковим та не відповідає обставинам справи.

Наразі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розлучені, але така обставина не є самостійною підставою для того, щоб вона та її син автоматично втратили право на користування спірною квартирою. У рішенні Бердичівського міськрайонного суду від 20 серпня 2012 року про розірвання між сторонами шлюбу встановлено, що фактичні шлюбні відносини припинилися через різні характери та погляди на сімейне життя, внаслідок чого вони останні три роки проживають окремо. Отже, у судовому рішенні встановлено факт окремого проживання останніх трьох років, але не встановлено реальних причин такої обставини та причино - наслідкового зв`язку.

У довідці начальника міської комунальної аварійно-рятувальної служби від 27 квітня 2016 року зазначається про те, що 09 вересня 2012 року о 19 годині 30 хв. був здійснений виїзд аварійної ланки за адресою: АДРЕСА_3 за зверненням гр. ОСОБА_4 для аварійного відкриття дверей (а.с.231 т.1). Двері не були відкриті у зв`язку з тим, що працівники міліції не дали на це згоди (чоловік із дружиною розлучений та змінив вхідні замки). 

Разом із тим, із акту від 03 листопада 2014 року зі слів сусідів ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі з 2009 року (а.с.4 т.1). Проте, у акті не вказана причина непроживання.

Із численних протоколів, пояснень, листів, рапортів тощо, які складені правоохоронними органами, ОСОБА_2 та її син не проживають у спірній квартирі у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 до кватири не впускає (а.с.245-250,254-255 т.1).

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , з поважних причин, оскільки їм у цьому із боку ОСОБА_1 чиняться перешкоди, а тому вони не можуть бути визнані у судовому порядку такими, що втратили право на житло. Відповідно до ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав та у порядку, передбачених законом.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до ст.376 ЦПК України в частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та стягнення із них на користь ОСОБА_1 по 243 грн. 60 коп. судового збору з кожного скасовується та ухвалюється в цій частині позову ОСОБА_1 нове судове рішення, яким останньому відмовляється у задоволенні вимог до ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втрати право на житло.

Рішення в частині позову ОСОБА_1 про відмову у зобов`язанні Бердичівського РС УДМС України у Житомирській області зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку залишається без змін з тих підстав, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку належить від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства; на третю особу не можуть були покладені жодні обов`язки, сектор не є юридичною особою та питання залучення належної юридичної особи суд першої інстанції не вирішив.

Судовий збір, понесений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги, згідно зі ст.141 ЦПК України покладається на ОСОБА_1 , оскільки судовим рішенням у цій частині йому відмовляється у задоволенні його позову.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2019 року в частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та стягнення із них на користь ОСОБА_1 по 243 грн. 60 коп. судового збору з кожного скасувати та ухвалити в цій частині позову ОСОБА_1 нове судове рішення.
Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зняття їх з реєстраційного обліку залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_3 ) 365 грн. 40 коп. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_3 ) 365 грн. 40 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 11 червня 2020 року.