ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 червня 2020 року
м. Київ
справа № 759/11179/18
провадження № 51-628км20 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:                                                        
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 , 
прокурора                                            ОСОБА_5 ,
захисника                                             ОСОБА_6 ,
захисника                                             ОСОБА_7 ,
представника потерпілого               ОСОБА_8 ,
потерпілого                                         ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_10 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 рокущодо 
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
м. Тальне Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Обставини, встановленізарішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судових рішень
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 
з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Задоволено частково цивільний позов    ОСОБА_9 . Стягнуто на користь   ОСОБА_9  з ПрАТ «СК «Провідна» 100 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 44 676 грн – моральної шкоди, і ТОВ «Темпус»солідарно 37 292 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 100 000 грн моральної шкоди.
Задоволено частково цивільні позови    ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 , 
стягнуто солідарно з   ОСОБА_10 , ТОВ «Темпус» на їх користь по 100000 грн кожному яквідшкодування моральної шкоди. У рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто з ПрАТ «СК «Провідна» на користь   ОСОБА_11 
44676 грн, на користь    ОСОБА_12  — 44676 грн.
Згідно з вироком злочин ОСОБА_10 було вчинено за таких обставин.
ОСОБА_10 , 03 травня 2018 року близько 22 год 56 хв, керуючи вантажним сідловим тягачем «MAN TGA», державний номерний знак НОМЕР_1 , 
з напівпричепом «Scmitz», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухався 
в другій смузі для руху з чотирьох наявних по проїзній частині просп. Перемоги 
у напрямку вул. Чорнобильської у м. Києві. У цей час позаду цього вантажного автомобіля в попутному з ним напрямку в четвертій смузі рухався мотоцикл «Yamaha XV900A»,державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_13 .
Під час руху    ОСОБА_10 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3б, 10.1 
та 10.3 Правил дорожнього руху України (далі – ПДР).
Вказані порушення з боку водія ОСОБА_10 виявилися в тому, що він, керуючи вантажним сідловим тягачем «MAN TGA» з напівпричепом, рухаючись в другій смузі для руху по вищезазначеній ділянці проїзної частини, перед зміною напрямку руху, пов`язаною з виконанням маневру перестроювання в четверту смугу, проявив неуважність до змін дорожньої обстановки, не переконався, 
що цей маневр буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, 
не надав дороги мотоциклу «Yamaha XV900A», що рухався в попутному з ним напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, продовжив рух далі, створивши водію мотоцикла «Yamaha XV900A» небезпеку для руху, внаслідок чого навпроти будинку № 142 по просп. Перемоги в м. Києві відбулося падіння цього мотоцикла.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) водій мотоцикла ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події.
Дії  ОСОБА_10 суд першої інстанції кваліфікував за ч. 2 ст. 286 КК 
як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 .
Київський апеляційний суд ухвалою від 22 січня 2020 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_10 змінив у частині скасування арешту майна.
Виключив з вироку Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 
2019 року рішення про зняття арешту з вантажного сідлового тягача «MAN TGA» та напівпричепа марки «Scmitz», який було накладено за ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року, 
та з квартири         АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 16993962), який було накладено за ухвалою цього ж суду від 19 листопада 2018 року.
Виключив з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, 
що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , – щире каяття.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року щодо  ОСОБА_10 в частині цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 ,  ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до  ОСОБА_10 , ТОВ «Темпус», 
ПрАТ «СК «Провідна» скасував та направив справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок залишено без змін.
Вимоги і доводи осіб, які подали касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вказуючи 
на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність 
та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Своє прохання мотивують тим, що місцевий суд безпідставно відмовив стороні захисту у призначенні експертизи, а суд апеляційної інстанції відмовився давати оцінку висновку експерта, що був складений за заявою сторони захисту 
й отриманий після ухвалення вироку. Крім того, суд апеляційної інстанції не дав оцінки доводам, зазначеним в апеляційній скарзі сторони захисту, зокрема щодо швидкості руху мотоцикла, місця зіткнення мотоцикла, а також фактичним даним, що містяться у висновку експерта, наданому стороною захисту. 
Також апеляційний суд усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК відмовився досліджувати докази, про що було заявлено клопотання стороною захисту, 
і це, на думку скаржників, призвело, зокрема, до порушення права на захист ОСОБА_10 . Крім того, апеляційний суд без належного дослідження матеріалів кримінального провадження виключив з мотивувальної частини вироку висновок місцевого суду про наявність пом`якшуючих покарання ОСОБА_10 обставин. Вказані скаржниками порушення судів першої 
та апеляційної інстанцій зумовили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Позиції учасників судового провадження
Захисники підтримали касаційну скаргу, подану в інтересах ОСОБА_10 , 
та просили її задовольнити.
Прокурор просила залишити касаційну скаргу захисників без задоволення.
Представник потерпілого ОСОБА_9 – адвокат  ОСОБА_8 направив 
до Суду заперечення, в яких просив касаційну скаргу захисників залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни. Своє прохання мотивує тим, що касаційна скарга захисників містить надумані доводи, а вказані в ній обставини, на які посилаються захисники, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Крім того, потерпілий та його представникпід час касаційного розгляду заперечували проти задоволення касаційної скарги захисників та підтримали доводи, викладені у запереченнях.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, доводи захисників, прокурора, потерпілого та його представника, перевіривши касаційну скаргу з додатками, заперечення 
та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, 
що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушеннявимогкримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить 
із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої 
та апеляційної інстанцій.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також достовірність фактичних обставин кримінального провадження, як про це ставлять питання у касаційній скарзі захисники.
Крім того, захисники вказують на те, що в кримінальному провадженні не був проведений слідчий екперимент, висновки експертизи не відповідають схемі ДТП, що, у свою чергу, також не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Тобто захисники переважно не погоджуються з установленими судом фактичними обставинами справи. Однак з урахуванням статей 433 та 438 КПК Суд позбавлений можливості встановлювати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.
Натомість зазначені захисниками доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з рішенням суду нижчої інстанції, зокрема щодо правильності встановлених фактичних обставин та юридичної оцінки дій  ОСОБА_10 .
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим 
і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно 
з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви 
та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, 
а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано 
у повному обсязі.
Свій висновок щодо доведеності винуватості засудженого  ОСОБА_10  
у вчиненні інкримінованого йому злочину суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону і в сукупності правильно визнані судом достатніми 
та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку. Кваліфікація дій засудженого  ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК є правильною. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції 
в межах апеляційної скарги. 
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності 
й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, 
тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням 
на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, 
та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.
Апеляційний суд розглянув кримінальне провадження, зокрема, за апеляційною скаргою захисників ОСОБА_10 – ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , тадійшов обґрунтованого висновку, що доводи, наведені в їх апеляційній скарзі, 
є безпідставними і скарга не підлягає задоволенню.
Дослідивши докази, суд апеляційної інстанції установив, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого 
ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, зазначених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.
Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження 
в межах поданої апеляційної скарги захисників, зазначила, що суд першої інстанції, оцінивши в сукупності зібрані та досліджені докази у справі, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зазначивши, що порушення вимог 
п.п. 1.5, 2.3б, 10.1, 10.3 ПДР з боку водія ОСОБА_10 знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди 
і її наслідками та призвело до смерті потерпілого ОСОБА_13 .
У зв`язку з викладеним колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, наведених у вироку, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисників.
Зокрема, колегія суддів зазначила, що висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, доведені сукупністю зібраних, перевірених та належно оцінених судом першої інстанції доказів, а саме: показаннями допитаного в судовому засіданні ОСОБА_10 , який свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, визнав повністю, не оспорював фактичних обставин справи; протоколом огляду місця ДТП від 04 травня 2018 року, схемою та фототаблицею до нього, якими зафіксована ДТП, що сталася на 
просп. Перемоги навпроти будинку № 142 в м. Києві; протоколом огляду транспортного засобу від 08травня 2018 року, а саме вантажівки «MAN TGA», державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом «Scmitz», державний номерний знак НОМЕР_2 , а також протоколом огляду транспортного засобу 
від 11 травня 2018 року, а саме мотоцикла «Yamaha XV900A», державний номерний знак НОМЕР_3 , під час візуального огляду яких були виявлені явні механічні пошкодження; висновком експерта від 25 червня 2018 року 
№ 12-1/1021, згідно з яким на момент огляду вантажівки «MAN TGA», державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом «Scmitz», державний номерний знак НОМЕР_2 , гальмівна система, система рульового керування та ходова 
частина автомобіля були в робочому стані; висновком експерта від 22 червня 2018 року № 12-1/1020, відповідно до якого в даній дорожній ситуації, 
що склалася, водій мотоцикла «Yamaha XV900A», державний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_13 з моменту виникнення небезпеки для руху не мав технічної можливості уникнути зіткнення транспортних засобів шляхом застосування екстреного гальмування; показаннями, наданими в суді першої інстанції експертом ОСОБА_14 , який пояснив, що за наявних 
вихідних даних, наданих на експертизу, було проведено розрахунки щодо 
часу приведення гальмівної системи мотоцикла в дію, який становить 1,3 с, 
що перевищує час виникнення небезпеки. Врахувавши припустимі 
швидкість мотоцикла 50 км/год та надані вихідні дані, експерт наголосив, 
що водій мотоцикла не мав можливості уникнути ДТП. Час існування небезпеки менший, ніж час, котрий потрібен водію мотоцикла для того, щоб 
привести гальмівну систему в дію; висновком експертного дослідження 
від 04 травня 2018 року № 1506, згідно із яким в ході судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_13 , 1981 року народження, виявлено 
численні ушкодження, що мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження 
за критерієм небезпеки для життя і перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті постраждалого; висновком експертного дослідження № 842 відповідно до якого під час судово-токсилогічного дослідження в крові трупа ОСОБА_13 спиртів та їх 
ізомерів, а також наркотичних речовин виявлено не було; висновком експерта 
від 31 травня 2018 року №97/1506, який узгоджується з висновками експертного дослідженням від 04 травня 2018 року №1506; показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який у суді першої інстанції пояснив, що потерпілим був 
його брат-близнюк ОСОБА_13 03 травня 2018 року він дізнався про те, 
що його брат розбився на мотоциклі. ОСОБА_10 протягом року з моменту ДТП навіть не зателефонував батькам, не попросив вибачення та жодної матеріальної допомоги не надавав.
Суд погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що встановлений характер і черговість порушень свідчать про те, 
що саме водій ОСОБА_10 , змінюючи напрямок руху, перший допустив порушення ПДР, створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію) 
і що саме між його діями і наслідками, які настали, є необхідний і достатній причинний зв`язок. 
Апеляційний розгляд справи проведено без істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які вплинули чи могли вплинути 
на законність ухваленого рішення.
В оскаржених судових рішеннях проаналізовано та оцінено всі розглянуті 
в судовому засіданні докази у їх сукупності, дії ОСОБА_10 у вчиненні 
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , кваліфіковано правильно. Ставити 
під сумнів юридичну оцінку злочинних дій  ОСОБА_10  колегія суддів підстав не має.
Наведені в касаційній скарзі захисників доводи про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК у частині необхідності повторного дослідження доказів є безпідставними. 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові 
від 21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена 
у випадках, коли під час апеляційного розгляду такий факт установлюється 
в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
Як видно з ухвали апеляційного суду, суд, обмежившись аналізом в ухвалі доказів, досліджених судом першої інстанції, і висновків цього суду, не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки погодився 
з оцінкою доказів, наданою місцевим судом, а отже, застосована ним процедура не суперечила встановленим у статтях 22, 23 КПК засадам змагальності 
та безпосередності дослідження показань, речей і документів.
З огляду на вказані норми процесуального закону апеляційний суд обґрунтовано відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів (висновку експерта сторони обвинувачення, схеми ДТП, протоколу огляду та перегляду цифрового носія інформації від 10 травня 2018 року 
за допомогою стоп-кадрів з відеозаписом, повторного допиту експерта), оскільки захисники та засуджений не обґрунтували, чому саме ці докази місцевий суд дослідив не повністю або з порушеннями.
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень ст. 405 КПК розглянув апеляційну скаргу захисників і дійшов правильного висновку, що 
вирок місцевого суду в частинах доведення винуватості та призначення покарання відповідає вимогам кримінального процесуального закону, 
є обґрунтованим та вмотивованим. З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи 
сторони захисту про необхідність дослідження під час апеляційного 
розгляду висновку експерта, що був отриманий стороною захисту після ухвалення вироку.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК апеляційний розгляд здійснюється згідно 
з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.
Відповідно до частин 11, 12 ст. 290 КПК сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, 
отриманих до або під час судового розгляду.Якщо сторона 
кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
При цьому з журналу судового засідання, звукозапису на технічному 
носії інформації, на якому зафіксовано апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , а також матеріалів судової справи 
(№ 759/11179/18) вбачається, що стороною захисту перед апеляційним розглядом не було відкрито іншій стороні висновку експерта, який вони 
просили дослідити, а тому згідно з приписами ч. 12 ст. 290 КПК суд не 
мав права допустити відомості, що містяться в такому висновку, як докази.
Під час касаційного розгляду захисники також підтвердили, що перед апеляційним розглядом не направляли в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, копій висновку експерта іншій стороні.
Що стосується призначеного  ОСОБА_10  покарання, на думку колегії суддів, воно є справедливим.
Доводи захисників щодо неналежної перевірки апеляційним судом суворості призначеного засудженому покарання місцевим судом, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, 
а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, 
особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм 
видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом наданих судових рішень, у цьому кримінальному провадженні 
не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання  ОСОБА_10 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Визначаючи  ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до категорії тяжких злочинів, необережну форму вини та наслідки вчиненого діяння, ставлення до скоєного, особу засудженого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога 
та лікаря-психіатра не перебуває, одружений, думку потерпілого щодо призначення покарання. Суд також визнав каяття засудженого в судовому засіданні щирим, а цю обставину, такою, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшує його винуватість. Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_10 , передбачених ст. 67 КК, судом не встановлено.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду 
в частині призначеного покарання, визнав обґрунтованими доводи представника потерпілого щодо виключення з вироку посилання на пом`якшуючу вину ОСОБА_10 обставину – щире каяття, оскільки захисниками ОСОБА_10 було подано апеляційну скаргу, де вони ставили питання про закриття кримінального провадження за відсутністю в його діях складу злочину. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_10 підтримав зазначену апеляційну скаргу, підтвердив показання, надані в суді першої інстанції, в частині механізму ДТП та пояснив, що визнав свою винуватість у вчиненні злочину за рекомендацією захисника. 
Крім того, апеляційний суд вказав, що потерпілий ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду пояснив, що ОСОБА_10 жодного разу не телефонував ні йому, ні батькам загиблого, ні разу не вибачився за скоєне, не пропонував та не давав коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди. Грошові кошти в незначній сумі перерахував саме перед винесенням вироку, з метою надати ці документи в суд та пом`якшити собі покарання. Потерпілі жодних коштів не отримували.
У зв`язку з вищевказаним апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність визнання місцевим судом щирого каяття з боку ОСОБА_10 .
З такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія 
суддів, оскільки щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що 
насамперед має виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи 
у вчиненні злочину повинен бути відображений у матеріалах кримінального провадження.
Правових підстав вважати таке покарання за наявних у справі матеріалів явно несправедливим унаслідок суворості немає, а тому колегія суддів вважає, 
що призначене ОСОБА_10 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК, а виключення апеляційним судом з мотивувальної частини вироку місцевого суду пом`якшуючої покарання ОСОБА_10 обставини (щирого каяття) 
є обґрунтованим. 
У цьому аспекті неспроможними є доводи захисників про те, що апеляційний суд без належного дослідження матеріалів кримінального провадження 
(не попередивши потерпілого про кримінальну відповідальність, послався на його пояснення, надані ним під час апеляційного розгляду), виключив 
з мотивувальної частини вироку висновок місцевого суду про наявність пом`якшуючих покарання ОСОБА_10 обставин, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Однак суд апеляційної інстанції виявив факт допущення місцевим судом помилки під час застосування положень кримінального закону з огляду 
на встановлені фактичні обставини, що потягло за собою виключення 
з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_10 , – щире каяття. 
Так, з оскаржених судових рішень вбачачається, що апеляційний суд не послався на будь-які нові фактичні обставини, ніж ті, що були встановлені під час судового розгляду, а з технічного звукозапису апеляційного розгляду видно, що колегією суддів було заслухано пояснення потерпілого ОСОБА_9 щодо поданих апеляційних скарг. Отже, допит потерпілого під час апеляційного розгляду не проводився, а тому і не було необхідності попереджати його про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.
Під час здійснення апеляційної процедури не було допущено істотних 
порушень вимог ст. 404 КПК, оскільки повторне дослідження вже встановлених обставин не потребувалося, а суд апеляційної інстанції виходив із фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, яким надав правильну юридичну оцінку.
Інші доводи захисників, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
Суд не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року 
та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 рокузалишити 
без зміни, а касаційну скаргу захисників ОСОБА_6 
та ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_10 – без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                       ОСОБА_3