ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 березня 2020 року           справа №200/13520/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Казначеєва Е.Г., Ястребової Л.В., 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №200/13520/19-а (головуючий І інстанції Аляб`єв І.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, скасування рішення, -

                                                      ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:
-визнати протиправними дії пенсійного органу щодо відмови позивачу в переводі з пенсії за віком на щомісячне грошове утримання судді, як такої, що має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі, який дає право на отримання щомісячного грошового забезпечення судді на підставі ст.43 Закону України «Про статус суддів»;
-зобов`язати відповідача перевести позивача, яка має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі, який дає право на отримання щомісячного грошового забезпечення судді на підставі ст.43 Закону України «Про статус суддів» з пенсії за віком, яку позивач отримувала по досягненню 55 років на щомісячне грошове утримання судді, пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді;
-скасувати рішення пенсійного органу від 26 квітня 2019 року №64 про відмову у переведенні з пенсії за віком на щомісячне грошове забезпечення судді.
В обґрунтування позову зазначила, що була суддею з жовтня 2001 року та у липні 2018 року її повноваження судді припинені в зв`язку з досягненням 65 років.
На день звільнення її стаж на посаді судді складав  16 років 8 місяців 1 день.
На час її роботи був чинним Закон України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ, відповідно до ст.43 якого було передбачено, що судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менш 20 років  і досяг 55 річного віку (для жінок – 50 років), розмір щомісячного грошового утримання призначався  пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді.
Тобто, кожен суддя який звільнився мав право на відставку незалежно від наявності 20 років роботи на посаді судді та мав право на отримання грошового утримання судді відповідно до кількості повних років.
У 2016 році прийнятий Закон «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402, який погіршив права позивача, проте надав право зарахувати до стажу судді певний проміжок роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Отже, до суддівського стажу підлягає зарахуванню 3 роки  професійної діяльності ОСОБА_1 та загальний стаж становить 19 років 8 місяців 1 день, що дає позивачу право на отримання щомісячного грошового утримання пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді.
Позивач звернулася до пенсійного органу з заявою  про переведення з пенсії за віком на щомісячне грошове утримання відповідно ст.43 ЗУ «Про статус суддів».
Проте відповідач своїм рішенням відмовив  у такому переведенні, мотивуючи відмову тим, що позивач відрахована зі штату суду внаслідок припинення повноважень у зв`язку з досягненням 65-річчя, що не відповідає вимогам ст.142 Закону №1402, тому відсутні підстави для задоволення заяви позивача.
Відмова пенсійного органу в переведенні позивача з пенсії за віком на щомісячне грошове утримання відповідно ст.43 ЗУ «Про статус суддів» є протиправною, порушує законні права позивача, оскільки за принципом правової визначеності  до спірного питання підлягає застосуванню  законодавство, яке діяло на момент її призначення суддею в 2001 року, тобто Закон «Про статус суддів» від 15.12.1992 року.
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не застосування закону, який підлягав застосуванню, просила скасувати рішення суду першої інстанції на прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Рішення в частині визначення судом першої інстанції, що позивач не має статусу судді у відставці та що ст.43  Закону «Про статус суддів» від 15.12.1992 року втратила чинність на час звільнення позивача з посади судді є незаконним, оскільки подальші закони, які регулювали спірні правовідносини, погіршували права позивача судді на належне матеріальне утримання, що є неприпустимим  відповідно до ст.58 Конституції України. При цьому суд першої інстанції не обґрунтував, з яких підстав він не взяв до уваги норми, на які посилалася позивач та застосував норми права, на які посилання позивача відсутні.
Є незаконними висновки суду першої інстанції в частині того, що подальші зміни в законодавстві про статус суддів не створили у позивача очікування на звільнення її з посади у відставку, оскільки за принципом правової визначеності до спірних правовідносин повинно застосовуватися законодавство, яке було чинним на час призначення позивачем суддею Краматорського міського суду.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову з підстав, що позивач не має статусу судді у відставці, не врахував, що позивач звільнилася з посади в зв`язку з досягненням 65 років за Законом «Про судоустрій  і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402, який звузив права позивача на подання заяви про відставку та отримання статусу судді у відставці при наявності 19-ти річного стажу.
Таким чином, було порушено ст.1 Першого протоколу до Конвенції та Конституція України щодо звуження прав позивача прийняттям нових законів.
Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,  перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи. 
ОСОБА_1 з 30 жовтня 2001 року по 31 жовтня 2013 року обіймала посаду судді Краматорського міського суду, з 01 листопада 2013 року по 02 липня 2018 року - судді Апеляційного суду Донецької області.  Наказом голови Апеляційного суду Донецької області №288 від 02.07.2018 року відрахована зі штату Апеляційного суду Донецької області внаслідок припинення повноважень судді в зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років.
Стаж роботи ОСОБА_1 , на посаді судді складає 16 років 08 місяців 3 дні (а.с.31)
З серпня 2008 року позивач отримує пенсію за віком (а.с.25-26)
Як свідчить довідка Голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1 у період з 01 грудня 1987 року по 16 грудня 1996 року працювала начальником юридичного відділу Старокраматорського машинобудівельного заводу ім..Орджонікідзе, з 17 грудня 1996 року по 29 жовтня 2001 року юристом Краматорського управління по газопостачанню та газифікації (а.с.29)
15 березня 2019 ОСОБА_1 звернулася до УПФУ в м. Краматорську з заявою про перерахунок пенсії по Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (а.с.27)
Рішенням №64 від 26 квітня 2019 року пенсійний орган відмовив позивачу у переведені з пенсії за віком згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію  відповідно до статті 142 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (а.с.15)
Відмова мотивована тим, що ОСОБА_1 відрахована зі штату Апеляційного суду Донецької області внаслідок припинення повноважень судді у зв`язку з досягненням нею шістдесяти п`яти років, що не відповідає вимогам ст.142 Закону №1402 
21.08.2019 року ОСОБА_1 знову звернулася до УПФУ в м. Краматорську з заявою довільної форми  про переведення її з пенсії за віком на щомісячне грошове утримання, відповідно до законодавства, що діяло на день її призначення, а саме ЗУ «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862. (а.с.15-17)
Листом від 10.09.2019 року відповідач повідомив позивача про відсутність  правових підстав для переходу з пенсії за віком на вид пенсії відповідно до ст.142 Закону №1402. (а.с.18)
Позивач не погоджуючись із такою відмовою, вважаючи рішення відповідача  протиправним звернулася до суду із цим позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач не має статусу судді у відставці, тому не має права на отримання грошового утримання судді. Норма, на яку посилається позивач як на підставу задоволення своїх позовних вимог не є чинною на теперішній час  та не була чинною на час звільнення позивача з посади судді.
Оцінка суду. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 126 Конституції України визначено, що підставами для звільнення судді є:
1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров`я;
2) порушення суддею вимог щодо несумісності;
3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;
4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;
5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;
6) порушення обов`язку підтвердити законність джерела походження майна.
Повноваження судді припиняються у разі:
1) досягнення суддею шістдесяти п`яти років;
2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави;
3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним;
4) смерті судді;
5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину.
Таким чином, відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. 
За вимогами пункту 1 частини сьомої статті 126 Конституції України, повноваження судді припиняються у разі досягнення суддею 65 років.
У Рішенні від 19 листопада 2013 року N 10-рп/2013 Конституційний Суд України, серед іншого, зазначив, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання".
На час припинення ОСОБА_1 повноважень судді у зв`язку з досягненням 65 років 02.07.2018 року діяв Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402).
Згідно частини першої статті 116 Закону №1402 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
На підставі статті 137 Закону №1402 до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:
1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;
2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 69 Закону №1402 для цілей цього Закону вважається стажем професійної діяльності у сфері права -  стаж професійної діяльності особи за спеціальністю після здобуття нею вищої юридичної освіти.
З 01 грудня 1987 року по 16 грудня 1996 року позивач працювала на посаді начальника юридичного відділу Старокраматорського машинобудівного заводу, з 17 грудня 1996 року по 29 жовтня 2001 року працювала юристом Краматорського управління по газопостачанню та газифікації.
На час призначення ОСОБА_1 на посаду судді Краматорського міського суду Донецької області 15.10.2001 року був чинним Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453-VI), який діяв з 30.07.2010 до 30.09.2016 при призначенні суддів на посаду вперше.
Частиною першою статті 65 Закону №2453-VI передбачалось, що на посаду судді міг бути рекомендований громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який мав вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживав в Україні не менш як десять років та володів державною мовою.
З огляду на зазначене, право на зарахування стажу роботи в галузі права три роки мають судді, яких було призначено на посаду судді місцевого суду вперше згідно з вимогами, встановленими Законом №2453-VI на день їх призначення.
Підсумовуючи викладене, до стажу роботи на посаді судді позивача повинно бути зараховано три роки стажу її роботи в галузі права.
Таким чином, загальний стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді становить 19 років 8 місяців з дні.
Як вже зазначалося вище, за правилами частини першої статті 116 Закону № 1402 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати у відставку.
Відповідно до частини першої статті 142 Закону №1402 судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання(…)
Частиною другою статті 142 Закону №1402 встановлено, що суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. 
На підставі частини третьої статті 142 Закону №1402 щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (…)
Таким чином, отримання довічного грошового утримання передбачено суддями у відставці за наявності стажу роботи на посаді судді не менш 20 років.
Отже, у пенсійного органу відсутні правові підстави переводити позивача з пенсії за віком на пенсію за Законом №1402 в зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 необхідного стажу роботи на посаді судді  та припиненням нею повноважень судді в зв`язку з досягненням 65 років, а не з підстав виходу у відставку.
Дійсно, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 01.12.2004 року (справа №19-рп/2004) у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України "Про статус суддів"  зазначав, що додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами(…)
Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.
При цьому суд враховує, що як на час призначення ОСОБА_1 на посаду  судді Указом Президента України від 15.10.2001 статтею 15 Закону України "Про статус суддів" в редакції від 21.06.2001 р. №2534-III, так і на час обрання її суддею безстроково Постановою Верховної ради України від 08.02.2007 року   положеннями Конституції України (у редакції, чинній на час обрання позивача безстроково), Закону України №2453 передбачалось припинення повноважень судді та його звільнення з посади, зокрема, у зв`язку з досягненням 65-річного віку або у зв`язку з виходом у відставку при наявності відповідного стажу роботи судді.
Усвідомлюючи, що з огляду на її вік та стаж попередньої робити на час досягнення 65-річного віку ОСОБА_1 не отримає право на звільнення з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку, остання погодилась із запропонованими чинним законодавством умовами праці та соціального захисту професійного судді. Також позивач не скористалася своїм правом отримання матеріального забезпечення за правилами статті 43 Закону №2862, який був чинним на час призначення позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у жовтні 2009 року.
Зазначене спростовує доводи апелянта, що Закон «Про судоустрій  і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402 звузив права позивача на подання заяви про відставку та отримання статусу судді у відставці при наявності 19-ти річного стажу.
Також суд звертає увагу, що стаття 137 Закону №1402 була доповнена частиною другою, за якою позивач отримала можливість зарахування до стажу роботи на посаді судді три роки стажу професійної діяльності, внесена Законом від 12.07.2018 року №2509 та набула чинності з 05.08.2018 року, тобто вже після припинення ОСОБА_1 повноважень судді в зв`язку з досягненням 65 років 02.07.2018 року. 
Зазначена норма закону призвела до покращення правового становища позивача, оскільки дозволила зарахувати її стаж професійної діяльності у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату її призначення на посаду судді.
На момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді Закон №2862 не передбачав зарахування до стажу роботи на посаді судді стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права. Такого зарахування і не передбачав Закон №1402 на дату набрання ним чинності.
Не можуть бути застосовані до спірних правовідносин норми статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862, відповідно до яких судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу",  - оскільки на час припинення позивачем в липні 2018 року повноважень судді в зв`язку з досягненням 65 років  зазначений Закон втратив чинність.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, оскільки позивач припинила повноваження судді в 2018 році, коли діяв Закон №1402, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми ст.43 Закону №2862, тому суд не приймає доводи апелянта щодо застосування до спірних правовідносин цієї норми Закону №2862.
Щодо застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм законів, на які позивач не посилалася, суд звертає увагу, що відповідно до п.3 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, яку правову норму належить застосувати до цих відносин.
Таким чином, застосування правильних норм матеріального права при прийняття судового рішення є обов`язком суду, тому є неприйнятними доводи позивача про неправильне застосування судом першої інстанції Законів, на які вона не посилалася в позовній заяві.
Є незмістовними доводи апелянта, що за принципом правової визначеності до спірних правовідносин повинно застосовуватися законодавство, яке було чинним на час її призначення суддею Краматорського міського суду, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 за суддями, призначеними чи обраними на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігається визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Тобто, закон визначає визначення стажу роботи на посаді судді, а не матеріального забезпечення, відповідно до законодавства, що діяло на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді.
Суд вважає неприйнятними доводи позивача, про порушення судом першої інстанції ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції з прав людини щодо права мирно володіти своїм майном, оскільки, як вже  зазначалося судом, з огляду на вік та стаж попередньої роботи на час призначення суддею у ОСОБА_1 були відсутні законні очікування на звільнення її з посади судді у відставку з огляду на фізичну неможливість відпрацювати на посаді судді 20 років з моменту зайняття посади (2001 рік) до досягнення 65-річного віку (2018 рік). Подальші зміни законодавства про статус суддів також не створили у позивача таких законних очікувань. Проте ОСОБА_1 погодилась із запропонованими чинним законодавством умовами праці та соціального захисту професійного судді, не скористалася  правом отримання матеріального забезпечення за правилами статті 43 Закону №2862 на час призначення їй пенсії за віком у жовтні 2009 року.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення в цій частині є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування  рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №200/13520/19-а – залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №200/13520/19-а – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 31 березня 2020 року.
Касаційна скарга  на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 31 березня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                  І.Д. Компанієць

Судді                                                                                              Е.Г. Казначеєв

                                                                                                                   Л.В. Ястребова