Ухвала
Іменем України
 
30 квітня 2020 року
м. Київ       
Справа № 628/1245/16-к
Провадження № 51-2076ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів:                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 14 травня 2018 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 1 ст. 152 КК України – на строк 5 років; ч. 3 ст. 187 КК України – на строк 9 років із конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності. 
На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків з застосуванням правил п. б) ч. 1 ст. 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 
08 квітня 2015 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 2 місяці із конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.
Строк покарання ОСОБА_4 визначено рахувати з дня його фактичного затримання з 06 лютого 2016 року.
Зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження наступним чином: з 06 квітня 2016 року до 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; з 21 червня 2017 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що 04 лютого 2016 року, близько 19 год, в м. Куп`янську Харківської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де діючи з умислом на розбійний напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, через паркан проник на територію її домоволодіння та за допомогою дерев`яної палиці розбив скло у вікні будинку, потім з метою реалізації свого злочинного умислу, проник до кімнати.
Знаходячись у кімнаті житлового будинку ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за вказаною адресою разом з чоловіком, який в силу свого захворювання без сторонньої допомоги не пересувається, скориставшись тим, що він має фізичну перевагу над потерпілою, яка через свій похилий вік не зможе чинити фізичного опору, схопив ОСОБА_5 за верхній одяг та почав вимагати від останньої грошові кошти, однак, отримавши відмову, наніс їй не менше десяти ударів кулаками в область обличчя і передньої поверхні грудної клітини.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_4 , не отримавши інформації від потерпілої про місцезнаходження грошових коштів, почав самостійно шукати їх у приміщенні будинку, але не знайшовши грошей, знову почав вимагати гроші та наніс ОСОБА_5 більше десяти ударів правим кулаком в ліву область обличчя, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження.
Подавивши волю ОСОБА_5 до опору, яка, не маючи змоги терпіти знущань та ударів, повідомила про місце в спальній кімнаті, де ховала гроші. ОСОБА_4 заволодів грошима в сумі 180 гривень, якими розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальний збиток на вказану суму.
Крім того, 04 лютого 2016 року, близько 19 год 10 хв., ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, після скоєння ним розбійного нападу відносно ОСОБА_5 , та перебуваючи у коридорі її будинку, діючи з умислом на вчинення насильницького статевого акту з потерпілою із застосуванням фізичного насильства, що виразилося в нанесенні їй ударів в область обличчя, в результаті яких їй заподіяні тілесні ушкодження, придушивши тим самим волю потерпілої до опору, повалив останню на ліжко, стягнув з неї одяг та вчинив з ОСОБА_5 статевий акт, після чого з місця скоєння злочинів зник.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 січня 2020 рокуапеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та прокурора залишено без задоволення, вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 14 травня 2018 року - змінено.
Перекваліфіковано дії ОСОБА_4 з ч. 3 ст.187 КК Українина ч. 3 ст.186 КК України та призначено покарання за ч. 3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Постановлено за ч. 1 ст. 152 КК Українивважати ОСОБА_4 засудженим до позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
На підставі ст. 71 КК Україниза сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року і остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 2 місяці.
Відповідно до ч. 5 ст.72 КК України(в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), зараховано ОСОБА_4 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 06 лютого 2016 року по 23 січня 2020 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, проситьскасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування вказує, що апеляційним судом допущено порушення ст. 370, 419 КПК України, а також невірно кваліфіковано дії засудженого, як наслідок застосовано закон, який не підлягає застосуванню – ч. 3 ст. 186 КК України, та не застосовано закон, який підлягає застосуванню – ч. 3 ст. 187 КК України. При цьому зазначає, що неправильна кваліфікація дій потягла за собою призначення занадто м`якого покарання.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, правильність кваліфікації його дій за даною нормою, а також вид та розмір призначеного покарання в касаційній скарзіне оспорюються. Тому, відповідно до приписів ст. 433 КПК України, оскаржувана ухвала в цій частині Судом не перевіряється.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що за встановлених фактичних обставин місцевий суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 187 КК України, та перекваліфікував його дії на ч. 3 ст. 186 КК України, застосувавши кримінальний закон про менш тяжкий злочин.
Обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що встановлений у вироку характер застосованого насильства з боку ОСОБА_4 та висновок судово-медичної експертизи з цього приводу не підтверджує, що вказане насильство потягло короткочасний розлад здоров`я потерпілої або було небезпечним для життя та здоров`я в момент вчинення, тобто було пов`язано з втратою свідомості або носило характер мордування, або придушення, або скидання з висоти, застосування зброї, електроструму, спеціальних знарядь.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 , як грабіж поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, та з проникненням у житло, оскільки останній були спричинені легкі тілесні ушкодження, з чим погоджується і колегія суддів, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Щодо доводів прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з наступних міркувань.
Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінальних правопорушень, колегія суддів апеляційного суду відповідно до 
ст. ст. 50, 65 КК України врахувала ступінь тяжкості вчинених злочинів, їх зухвалість, дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується негативно, середньо-спеціальну освіту, не працює, неодружений, раніше судимий, обставини, які обтяжують покарання, - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та у відношенні особи похилого віку, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та дійшла висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в максимальному розмірі санкції ч. 3 ст.186 КК України.
З таким висновком апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки при призначені обвинуваченому покарання, суд у повній мірі дотримався вимог ст. ст. 50, 65, 66, 67 КК України, призначивши остаточне покарання за правилами ч. 1 ст. 70 та ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 2 місяці, при цьому додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та врахувавши ступінь тяжкості вчинених злочинів.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цього суду, прокурор у касаційній скарзі не навів. 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року щодо ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                  ОСОБА_3