ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" квітня 2020 р.           Справа№ 910/15076/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Козир Т.П. 
          Агрикової  О.В. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 
у справі № 910/15076/19 (суддя Лиськов М.О.)
за позовом Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ»
до Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про стягнення 184 087,73 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання, 

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Добропільська ЦЗФ»  (далі - ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення 184  087,73  грн вартості недостачі вантажу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем, як перевізником, зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/15076/19 позов задоволено, стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» суму збитків, які виникли у зв`язку з незбереженням вантажу при перевезенні, в розмірі 184 087,73 грн та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн, стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в дохід Державного бюджету України 840,27 грн судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту недостачі вантажу, який перевозився у відповідних вагонах та наявності в діях відповідача усіх елементів складу господарського правопорушення; відповідачем не було спростовано надані позивачем докази та не доведено суду, що втрата вантажу сталася не з вини перевізника; розрахунок збитків, спричинених внаслідок недостачі, проведений позивачем з урахуванням норми відповідно до Правил перевезення вантажів, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи,  з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. 
В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що суд не застосував ч. 2 ст. 114 Статуту залізниць та п. 27 Правил Видачі вантажів, що підлягали застосуванню у спірних взаємовідносинах; вимоги позивача ґрунтуються лише на факті недостачі вантажу під час його перевезення та не мають під собою матеріального обґрунтування; позивачем не доведено, що порушення залізницею такого зобов`язання потягло виникнення збитків у майновій сфері позивача, а також наявність в діях (бездіяльності) відповідача повного складу цивільного правопорушення; ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не встановив, що є предметом спору у даній справі та помилково дійшов висновку про доведеність вартості відправленого вантажу та наявність у позивача збитків; обов`язковою підставою для відшкодування збитків є, зокрема, їх реальна наявність, проте, матеріали справи не містять доказів здійснення позивачем оплати вартості вугілля, прийнятого залізницею до перевезення; позивачем проведення компенсації в розмірі 184 087,73 грн належними доказами не доведено.
Крім того, апелянт посилався на те, що в порушення норм процесуального права судом не було розглянуто належним чином подане відповідачем разом з відзивом на позовну заяву клопотання від 22.11.2019 №НЮ-2480 про витребування доказів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2020 поновлено Регіональній філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/15076/19, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 08.04.2020, встановлено ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі № 910/15076/19.
Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 18.03.2020 від  скаржника надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2020 задоволено клопотання Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі №910/15076/19 призначено на 08.04.2020 в Господарському суді Львівської області.
          У судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.
Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності. 
У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/15076/19 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
08.04.2020 у судовому засіданні в режимі відеоконференції колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідно до залізничних накладних №№ 50469485, 50583079, 50696368, 50654557, 50416171, 50358621, 50745215, 50439533, 50436211 відправником - ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» направлено залізничним транспортом вугілля кам`яне , а саме, завантажено: 
у вагон №64176407 в кількості 69500 кг по накладній №50469485 від 29.06.2019;
у вагон №62009006 в кількості 69600 кг по накладній №50583079 від 07.07.2019;
у вагон №50696368 в кількості 69700 кг по накладній №50696368 від 16.07.2019;
у вагон №52571353 в кількості 69600 кг по накладній №50654557 від 13.07.2019;
у вагони №62965462 в кількості 69900 кг та №53744868 в кількості 70600 кг по накладній №50416171 від 26.06.2019;
у вагон №53500450 в кількості 68600 кг по накладній №50358621 від 22.06.2019;
у вагони №63094247 в кількості 69800 кг та №62676713 в кількості 69600 кг по накладній №50745215 від 20.07.2019;
у вагони №53584363 в кількості 68600 кг та №63244156 в кількості 70000 кг по накладній №50439553 від 27.06.2019;
у вагони №62523980 в кількості 70000 кг, №61966552 в кількості 68800 кг та №53524120 в кількості 69000 кг по накладній №50436211 від 27.06.2019.
З вказаних залізничних накладних вбачається, що відповідач прийняв у ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» на станції Добропілля Донецької залізниці зазначене вугілля для перевезення і зобов`язався доставити його на станції Ладижин Одеської залізниці та Бурштин Львівської залізниці; одержувач ТЕС AT «ДТЕК Західенерго»; навантаження на рівні бортів, поверхня вантажу маркована повздовжніми борознами.
На вказаних накладних директором та головним бухгалтером ВП «Ладижинська ТЕС» АТ «ДТЕК Західенерго» зазначено, що право пред`явлення позовних вимог до ПАТ «Українська залізниця» передається ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач, як перевізник належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення згідно вказаних залізничних накладних, у зв`язку з чим вагони №№64176407, 62009006, 50696368, 52571353, 62965462, 53500450, 63094247, 62676713, 53584363, 63244156, 62523980, 61966552, 53524120 з вантажем (вугілля кам`яне) прибули з недостачею, про що на станціях Синельникове Придніпровської залізниці, Ладижин Одеської залізниці, Запоріжжя-Ліве Придніпровської залізниці, Добропілля Донецької залізниці та Бурштин Львівської залізниці були складені комерційні акти №453603/74/33, №388103/114, №493102/105/37, №409009/35, №409009/34, №460005/911/32, №388103/118, №388103/119, №388103/109, №388109/108, №388103/104, №388103/106 та №388103/105.
Посилаючись на те, що АТ «Укрзалізниця» зобов`язане відшкодувати ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» вартість недостачі вантажу у сумі 184  087,73  грн, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Загальні умови перевезення на підставі ч. 2 ст. 908 ЦК України  визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. 
Аналогічні положення передбачено ч. 5  ст. 307 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).
Відповідно до статті 909 ЦК України за договором перевезення одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. 
Згідно зі ст. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (далі - Статут залізниць України), останній визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом залізниць України регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.
Дія Статуту залізниць України поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (п. 3 Статуту залізниць України).
Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи-одержувача і супроводжує вантаж до місця призначення.
Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також ч. 2 ст. 307 ГК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Статуту залізниць України відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.
Абзацом 2 ст. 24 Статуту залізниць України передбачено право залізниці перевіряти правильність відомостей, зазначених вантажовідправником у накладній, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.
Згідно зі ст. 37 Статуту залізниць України під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса, вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Маса вантажів визначається відправником.
З матеріалів справи вбачається, що на станції відправлення у вищевказаних залізничних накладних зазначено відповідну масу вантажу (вугілля кам`яного) у вагонах. Правильність внесених відомостей до вказаних накладних підтверджена підписом представника відправника.
За приписами ч. 1  ст. 307 ГК України, ст. 22    Статуту залізниць України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Згідно з пунктом 2 статті 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Статтею 920 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язань, які випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України. 
Статтею 23 Закону «Про залізничний транспорт»  передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.
Згідно зі ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.
Пунктом 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць; для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з комерційним актом №453603/74/33/87 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №64176407 виявилось нетто - 65850 кг, що менше вантажного документу на 3650 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №388103/114 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №62009006 виявилось нетто - 66800 кг, що менше вантажного документу на 2800 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №493102/105/37 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №62965512 виявилось нетто - 66500 кг, що менше вантажного документу на 3200 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №409009/35 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №52571353 виявилось нетто - 62120 кг, що менше вантажного документу на 7480 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №409009/34 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагонів №62965462 виявилось нетто - 64460 кг, що менше вантажного документу на 5440 кг, та №53744868 виявилось нетто - 65920 кг, що менше вантажного документу на 4680 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №460005/911/32 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №53500450 виявилось нетто - 65500 кг, що менше вантажного документу на 3100 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №388103/118 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №63094247 виявилось нетто - 62050 кг, що менше вантажного документу на 7750 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №388103/119 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №62676713 виявилось нетто - 66650 кг, що менше вантажного документу на 2950 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №388103/109 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №53584363 виявилось нетто - 61400 кг, що менше вантажного документу на 7200 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №388103/108 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №63244156 виявилось нетто - 66200 кг, що менше вантажного документу на 3800 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №388103/104 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №62523980 виявилось нетто - 64250 кг, що менше вантажного документу на 5750 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №388103/106 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №61966552 виявилось нетто - 56550 кг, що менше вантажного документу на 12250 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Згідно з комерційним актом №388103/105 при контрольному переважуванні на справних 150-тонних вагонних вагах вагону №53524120 виявилось нетто - 64300 кг, що менше вантажного документу на 4700 кг. Над люками виявлене поглиблення вантажу. Маркування порушене. В технічному відношенні вагон справний. Люки зачинені. Течі вантажу немає.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, вказані комерційні акти за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту залізниць України та Правил складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту невідповідності маси, зазначених у накладних №№50469485, 50583079, 50696368, 50654557, 50416171, 50358621, 50745215, 50439553, 50436211, фактичній масі вантажу, та недостачі вантажу, який перевозився у вагонах №№64176407, 62009006, 50696368, 52571353, 62965462, 53500450, 63094247, 62676713, 53584363, 63244156, 62523980, 61966552, 53524120.
При цьому, доказів заперечень відповідача щодо форми, порядку складання, змісту вказаних комерційних актів та посадових осіб, які їх підписали, а також факту оскарження їх з боку останніх відсутні.
Вимогами ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у разі порушення його цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитки визначаються, як втрата, яку особа отримала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила чи повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально отримати при звичайних обставинах, якщо б його право не було порушено (упущена вигода).
Стаття 623 ЦК України зобов`язує сторону, яка порушила зобов`язання відшкодувати завдані у результаті цього збитки.
Відповідно до ч. 3 ст. 314 ГК України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.
Колегія суддів зазначає, що відповідальність за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу регулюється  Статутом залізниць України, норми якого є спеціальними у сфері залізничних перевезень і не суперечать положенням  ЦК України  і  ГК України.
За приписами ст. 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин. 
Вищенаведені положення  законодавства та обставини справи свідчать про відповідальність саме відповідача, як перевізника, за спірну нестачу. 
При цьому, відповідачем, всупереч ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 113 Статуту залізниць України не доведено суду, що нестача вантажу виникла з незалежних від перевізника причин, тобто не спростовано відсутність своєї вини у незабезпеченні збереження переданого йому вантажу. 
Відповідно до ст. 114  Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках  обчислюється  з   урахуванням   граничного   розходження визначення  маси  вантажу і природної  втрати  вантажу  під  час перевезення. Загальна сума  відшкодування  збитку за незбережений вантаж в усіх випадках  не  може  перевищувати  суми,  яка  сплачується  за повністю втрачений вантаж. Поряд із відшкодуванням збитків у разі втрати вантажу залізниця відшкодовує стягнуту за цей вантаж провізну плату, якщо вона не включається у вартість втраченого вантажу. 
Згідно зі ст.  115  Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.
Відповідно до п. 2.7. роз`яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.02. № 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею», згідно зі статтями 924 ЦК України, 314 ГК України і статтями 114 і 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної. Статут не передбачає обов`язкового додання до претензії або позову доказів сплати вантажоодержувачем або уповноваженою особою вартості вантажу. 
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вартості втраченого вантажу позивачем надано суду копії довідок, підписаних в.о. генерального директора, начальником відділу з планування та інвестицій, а також начальником дільниці навантаження ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ», згідно з якими вартість 1 тонни відвантаженого вугілля становить:
у вагоні №64176407 по накладній №50469485 від 29.06.2019 -2572,18  грн з ПДВ,
у вагоні №62009006 по накладній №50583079 від 07.07.2019 -2604,41  грн з ПДВ,
у вагоні №50696368 по накладній №50696368 від 16.07.2019 -2727,95  грн з ПДВ,
у вагоні №52571353 по накладній №50654557 від 13.07.2019 -2564,34  грн з ПДВ,
у вагонах №62965462 та №53744868 по накладній №50416171 від 26.06.2019 - 2873,38 грн з ПДВ,
у вагоні №53500450 по накладній №50358621 від 22.06.2019 - 2838,95  грн з ПДВ,
у вагонах №63094247 та №62676713 по накладній №50745215 від 20.07.2019 -2532,01 грн з ПДВ,
у вагонах №53584363 та №63244156 по накладній №50439553 від 27.06.2019 -3020,41грн з ПДВ,
у вагонах №62523980, №61966552 та №53524120 по накладній №50436211 від 27.06.2019 - 3020,41грн з ПДВ.
Враховуючи положення ч.2 ст.  623 ЦК України, ст. 314 ГК України, а також ст.115 Статуту залізниць України, колегія суддів вважає, що надані позивачем довідки вантажовідправника, в яких визначена вартість однієї тонни вантажу, відправленого згідно вищевказаних накладних, є належним підтвердженням вартості втраченого під час перевезення залізницею вантажу, а відтак, розмір збитків є підтвердженим відповідно до вимог законодавства.
Пунктом 27 Правил перевезення вантажів встановлено, що вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. 
Позивачем також правомірно враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.
Згідно з п. «г» ст. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси.
Згідно з п. 27 Правил видачі вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. 
При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 1) 2 % маси, зазначеної в перевізних документах: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0 - 6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокросолона; тютюн; м`ясо свіже; 2) 1,5 % маси, зазначеної в перевізних документах: вугілля деревне; будівельні матеріали; кварцити в кусках; жири; риба солона; мінеральні добрива; 3) 1 % маси, зазначеної в перевізних документах: мінеральне паливо; кокс; руда залізна; вовна немита; мило; м`ясо морожене; птиця бита всяка; копченості м`ясні всякі; 4) 0,5 % маси всіх інших вантажів. 
Норми недостачі або надлишку маси вантажів розраховуються: 
- від маси брутто - для вантажів, які перевозяться в тарі й упаковці; 
- від маси нетто - для вантажів, які перевозяться без тари й упаковки.
Як правильно встановлено місцевим господарським судом, розрахунок збитків, спричинених внаслідок недостачі, проведений позивачем з урахуванням норми природної втрати під час перевезення, яка відповідно до п.  27 Правил перевезення вантажів, враховуючи, що втраченим вантажем було вугілля кам`яне,  складає 1% від маси вантажу, зазначеної в перевізних документах, у зв`язку з чим загальна вартість недостачі вантажу (збитків) становить 184  087,73 грн.
У свою чергу, контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів, що підтверджують заперечення щодо здійсненого позивачем розрахунку завданих збитків, відповідачем ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.
При цьому, при визначенні розміру збитків, заподіяних втратою вантажу, слід застосовувати норми Статуту залізниць України, яким встановлено обмежену відповідальність перевізника у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу, яка визначається на підставі загальної суми рахунку або іншого документа відправника, який підтверджує кількість та вартість відправленого вантажу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №    916/4345/14.
Наведеним повністю спростовуються доводи апелянта щодо неправильного визначення позивачем розміру збитків, у зв`язку з чим вони відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.
Апеляційний суд зазначає, що у даній справі на позивача покладений обов`язок доведення розміру вартості саме втраченого вантажу, а не всього вантажу, який був відправлений. Розмір збитків, враховуючи положення ст.225 ГК України та ст.115 Статуту залізниць України, є підтвердженим відповідно до законодавства України.      
З огляду на викладене, а також те, що судом встановлено факт незбереження відповідачем прийнятого до перевезення вантажу, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачеві вартість втраченого під час перевезення залізницею вантажу у сумі 184  087,73 грн.
Відповідно до ст. 130 Статуту залізниць України право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.
За приписами ст. 133 Статуту залізниць України, передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені. Передача права на пред`явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи, на залізничних накладних №50469485, №50583079, №50696368, №50654557, №50416171, №50358621, №50745215, №50439553 та №50436211 міститься переуступний напис за підписами директора та головного бухгалтера АТ «ДТЕК Західенерго», скріплений печаткою  товариства, який свідчить про передачу права на пред`явлення позову позивачеві, тобто від вантажоодержувача до вантажовідправника, що не суперечить статті 133 Статуту залізниць України.
Посилання апелянта на недоведеність позивачем понесення ним реальних збитків, зокрема, ненадання доказів на підтвердження сплати вартості вугілля, яке було прийнято залізницею до перевезення, суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на те, що у даній справі позивачем є вантажовідправник, відтак, збитки, завдані позивачеві, не залежать від оплати вантажу та полягають у самому факті нестачі вантажу.
За таких обставин, з огляду на заявлені предмет та підставу позову, колегія суддів вважає, що факт оплати позивачем вартості вугілля не входить до предмету доказування у даній справі.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем. 
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи встановлені обставини справи та вищевикладені приписи законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю, у зв`язку з чим з АТ «Укрзалізниця» підлягає стягненню на користь ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» 184  087,73 грн.
При цьому, судова колегія відхиляє як безпідставні твердження скаржника про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права, що на думку відповідача проявилось, зокрема, в діях суду щодо відхилення його клопотання про витребування доказів, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2019 відповідач звернуся до Господарського суду міста Києва з клопотанням про витребування доказів у справі, в якому просив витребувати в позивача оригінал із всіма додатками договору від 27.01.2016 №1-1-2016/006, що підтверджує кількість та вартість відправленого вантажу за накладними № 50469485, 50583079, 50696368, 50654557, 50416171, 50358621, 50745215,50439533, 50436211 та витребувати у позивача належним чином засвідчені довіреності та/або інші документи, що підтверджують право в.о. директора та головного бухгалтера Бурштинська ТЕС вчиняти переуступні написи на вказаних залізничних накладних.
Згідно зі ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах   другій   та   третій   статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
Так, враховуючи те, що відповідачем у клопотанні не зазначено жодних заходів, що вживались особою для отримання доказів самостійно, причин неможливості отримати такі докази самостійно відповідачем, у зв`язку із недотриманням положень статті 81 ГПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотань про витребування доказів. 
При цьому, посилання апелянта на те, що позивач із претензіями за спірними перевезеннями до залізниці не звертався, а відтак, останній до моменту подання цього позову не було відомо про наявність спору, у зв`язку з чим суд в оскаржуваному рішенні безпідставно зазначив про невжиття відповідачем передбачених ст. 81 ГПК України заходів, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що в даному випадку досудове врегулювання спору не є обов`язковим до правовідносин, що склалися між сторонами, оскільки право особи на звернення до суду передбачено статтею 55 Конституції України, статтями 15,16 ЦК України та відповідними нормами ГПК України. Разом з тим, відповідач не був позбавлений можливості після отримання позовної заяви звернутися до позивача з вимогою надати відповідні документи.
Суд апеляційної інстанції також погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що наявні у матеріалах справи докази є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а відтак, у відповідності до ч. 5 ст. 252 ГПК України, справа правомірно розглянута за наявними у ній матеріалами.
За приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1   ст. 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 20.01.2020 у справі № 910/15076/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта. 
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі № 910/15076/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №  910/15076/19 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі № 910/15076/19.
4. Матеріали справи № 910/15076/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.
          Повний текст постанови складено  09.04.2020.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Т.П. Козир

                                                                                О.В.  Агрикова