ПОСТАНОВА
Іменем України

18 червня 2020 року 
Київ
справа №819/1566/16
адміністративне провадження №К/9901/45015/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів Губської О.А., Калашнікової О.В., 
розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2017 року (у складі головуючого судді Подлісної І.М. )
та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року (колегія суддів у складі головуючого судді Довгої О.І., суддів: Запотічного І.І., Сапіги В.П.)
у справі №819/1566/16
за позовом  ОСОБА_1 
до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини
про визнання рішення незаконним.
I. ПРОЦЕДУРА
1.  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому просила визнати неправомірним рішення відповідача про відмову у задоволенні скарги на неправомірні дії та бездіяльність посадової особи відповідача під час розгляду звернення та зобов`язати відповідача задовольнити скаргу.
2. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.
3. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
4. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2015 року у справі №819/355/15-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року у справі №876/5057/15, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано Тернопільську обласну державну адміністрацію належно у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» розглянути скаргу ОСОБА_1 від 27 червня 2014 року та звернення від 12 січня 2015 року, в її присутності.
5. Позивачка вважає, що зазначена постанова суду належним чином не виконувалась Тернопільською обласною державною адміністрацією, а тому 29 лютого 2016 року вона звернулась до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою, в якій просила притягнути голову Тернопільської обласної державної адміністрації ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.
6. За результатами розгляду зазначеної заяви, Представник Уповноваженого листом №8.3/7-Н261185;Н261407.16-1/19-14 від 24 березня 2016 року повідомив позивачку про відкриття провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у справі про забезпечення прав на належний розгляд керівництвом Тернопільської ОДА скарги позивачки від 27 червня 2014 року на виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2015 року у справі №819/355/15-а.
7. За результатами вивчення інформації, наданої керівництвом Тернопільської обласної державної адміністрації та Головним територіальним управлінням юстиції у Тернопільській області, Представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом №8.3/7-Н265837;268730.16-3/19-14 від 6 вересня 2016 року повідомив позивачку про закриття провадження, у зв`язку із відсутністю правових підстав для застосування додаткових заходів реагування Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за її зверненням від 29 лютого 2016 року.
8. Не погодившись із такою відмовою, позивачка 4 жовтня 2016 року звернулась зі скаргою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на незаконну діяльність та бездіяльність посадової особи Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, допущені під час розгляду її звернення від 29 лютого 2016 року.
9. У відповідь на вказану скаргу, керівник Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Крикливенко Б.В. листом №2/9-Н276159.16/19-14 від 2 листопада 2016 року повідомив позивачку про відсутність правових підстав для застосування заходів реагування за її скаргою від 4 жовтня 2016 року.
10.          Водночас у зазначеному листі позивачці було роз`яснено вимоги частини другої статті 38 КУпАП, за якою стягнення при триваючому правопорушенні може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.
11.          Не погоджуючись з такою відповіддю та вважаючи її незаконною, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
12.          Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності в діях чи бездіяльності відповідача ознак протиправності. Останнім надано відповідь з дотриманням положень Закону України «Про звернення громадян».
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
13.          Позивачка у своїй касаційній скарзі наголошує на тому, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2015 року зобов`язано Тернопільську обласну державну адміністрацію у відповідності саме до Закону України «Про звернення громадян» розглянути скаргу ОСОБА_1 . Отже, зазначає позивачка, відповідно до цього судового рішення Тернопільська обласна державна адміністрація повинна була розглянути її скаргу у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян» і перебіг цього строку починався з 16 вересня 2015 року - дати набрання законної сили постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2015 року.
14.          Позивачка вказує, що хибний висновок судів попередніх інстанцій про те, що судове рішення від 6 квітня 2015 року у справі №819/355/15-а не повинно було виконуватись у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», призвів до неправильних висновків про спосіб, строки та порядок його виконання. Ця помилка, вважає позивачка, призвела до іншого хибного висновку - об`єктивності розгляду відповідачем її звернення від 29 лютого 2016 року і, як наслідок, хибного висновку про правомірність дій та бездіяльності посадових осіб відповідача при розгляді цього звернення та оскарження прийнятого за ним рішення, тобто до хибного рішення по суті справи.
15.          Також позивачка вважає, що суди дійшли помилкового висновку, що лист відповідача від 24 березня 2016 року був наданий за результатами розгляду звернення від 29 лютого 2016 року та у відповідні терміни, тобто цей лист помилково вважався доказом того, що розгляд звернення був закінчений 24 березня 2016 року, а сам лист містив викладення остаточного рішення по суті звернення.
16.          Зазначає, що у відповіді не було повідомлено про вирішення клопотання позивачки - про притягнення до відповідальності особи, яка допустила порушення, або відмова у цьому клопотанні. Тобто, у встановлений строк звернення громадянина не було вирішено і суть рішення не була повідомлена заявнику.
17.          Таким чином, вважає позивачка, лист відповідача від 24 березня 2016 року носить попередній, а не остаточний характер відповіді на звернення від 29 лютого 2016 року. Він не свідчить про закінчення розгляду звернення і не містить результатів його розгляду, а тому висновок, що цей лист наданий за результатами розгляду звернення та у відповідні строки є передчасним та помилковим.
18.          6 вересня 2016 року відповідач листом повідомив про закінчення розгляду та вирішення звернення від 29 лютого 2016 року. Зазначений лист є остаточною відповіддю на звернення, в якій йдеться про суть прийнятого рішення. Отже, датою закінчення розгляду звернення позивачки від 29 лютого 2016 року є саме 6 вересня 2016 року, а тому відповідь на нього надана з порушенням строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», вказує позивачка.
19.          Позивачка звертає увагу, що 28 квітня 2016 року Тернопільська обласна державна адміністрація розглянула її скаргу від 27 червня 2014 року в порядку добровільного виконання судового рішення.
20.          Сам факт розгляду скарги 28 квітня 2016 року свідчить про те, що на момент подання звернення від 29 лютого 2016 року та впродовж наступних двох місяців, аж до 28 квітня 2016 року існувало триваюче зі сторони Тернопільської обласної державної адміністрації порушення статті 20 Закону України «Про звернення громадян», а саме: відсутність розгляду її скарги від 27 червня 2014 року відповідно до положень зазначеного Закону згідно з судовим рішенням від 16 вересня 2015 року, а тому, наголошує позивачка, клопотання у зверненні від 29 лютого 2016 року про притягнення винних у порушенні прав осіб підлягало задоволенню на підставі положень статті 24 Закону України «Про звернення громадян», статей 212-3, 255 КУпАП.
21.          Крім того, позивачка зазначає, що у листі відповідача від 6 вересня 2016 року не наведено мотивів (з посиланням на відповідні нормативні документи) відмови у задоволенні звернення та не було надано роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення.
22.          Наведені обставини, вказує позивачка, є підставою для задоволення її скарги від 4 жовтня 2016 року, поданої до Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини. Відповідач листом від 2 листопада 2016 року визнав скаргу необґрунтованою, чим порушив її право на об`єктивний та всебічний розгляд її звернення.
23.          Підсумовуючи, ОСОБА_1 наголошує, що неправомірне визнання скарги необґрунтованою призвело до того, що відповідачем не було виявлено та усунено причини та умови, які сприяли порушенням посадовими особами відповідача Закону України «Про звернення громадян» при розгляді її звернення від 29 лютого 2016 року та не було вирішено питання про відповідальність посадових осіб відповідача, з вини яких було допущено порушення Закону України «Про звернення громадян» щодо розгляду згаданого звернення, чим було спричинено перешкоди для відстоювання законних прав та інтересів позивачки.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
24.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
25.          Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу неналежного розгляду, як вважає позивачка, її звернення від 29 лютого 2016 року, та в подальшому визнання її скарги на розгляд цього ж звернення необґрунтованою.
26.          Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
27.          Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульовано Законом України «Про звернення громадян». Вказаний Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
28.          Вказані конституційні положення, а також положення Закону України «Про звернення громадян» містять правову процедуру розгляду звернень особи, зокрема, до суб`єктів владних повноважень, яка гарантує доступ особи до інформації, обов`язок розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
29.          Зважаючи на це, а також контекст спірних правовідносин, що склались між сторонами, Верховний Суд вважає за необхідне вказати, що у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 зазначено, що правова процедура («fair procedure» - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
30.          Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду. 
31.          Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
32.          Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права, тобто особа правомірно очікує отримати у передбачений законом спосіб відповідь на порушене перед суб`єктом, якому адресовано звернення, питання відповідно та у спосіб, передбачений законом.
33.          Як встановлено судами, ОСОБА_1 29 лютого 2016 року звернулась до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою, в якій просила притягнути голову Тернопільської обласної державної адміністрації ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.
34.          За змістом статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".
Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.
При розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення.
35.          Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про звернення громадян» заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
36.          Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про звернення громадян» та Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», з урахуванням особливостей та статусу відповідача.
37.          Положеннями статті 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
38.          Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року (справа №826/13400/16-а), аналізуючи наведені норми за схожих фактичних обставин, зробив такі висновки.
39.          Спеціальних строків розгляду звернень до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, які б відрізнялись від визначених у Законі України «Про звернення громадян», положення статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» не містять.
40.          Таким чином, на Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини поширюється строк розгляду звернень не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.
41.          При цьому у разі якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. Загальний строк на вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
42.          Судами констатовано, що за результатами розгляду звернення позивачки від 29 лютого 2016 року Представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом №8.3/7-Н261185;Н261407.16-1/19-14 від 24 березня 2016 року повідомив її про відкриття провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у справі про забезпечення прав на належний розгляд керівництвом Тернопільської обласної державної адміністрації її скарги від 27 червня 2014 року.
43.          Однак, зміст листа №8.3/7-Н261185;Н261407.16-1/19-14 від 24 березня 2016 року свідчить, що таких обставин позивачці в ньому повідомлено не було, про що слушно зауважує й остання у своїй касаційній скарзі.
44.          Натомість у вказаному листі зазначено, що позивачку про результати розгляду її звернення буде повідомлено додатково, оскільки з метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин відповідач відповідно до статей 17, 22 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» направив запит до Тернопільської обласної державної адміністрації 
45.          Не підтверджується жодними доказами й те, що цим листом позивачку повідомлено про направлення запиту до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області.
46.          Отже, встановлені судами обставини не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами, а тому й висновок судів про те, що відповідь від 24 березня 2016 року за результатами розгляду звернення позивачки від 29 лютого 2016 року розглянута відповідачем у передбачений Законом України «Про звернення громадян» строк, є передчасним.
47.          В свою чергу, передчасним є висновки судів і про те, що розглядаючи скаргу позивачки від 4 жовтня 2016 року на незаконну діяльність та бездіяльність посадової особи Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, допущені під час розгляду її звернення від 29 лютого 2016 року, керівник Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Крикливенко Б.В. діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а його відповідь за №2/9-Н276159.16/19-14 від 2 листопада 2016 є обґрунтована та прийнята з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття. 
48.          До того ж такі висновки судів зроблено без дослідження змісту скарги від 4 жовтня 2016 року та відповіді на неї - листа керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Крикливенко Б.В. №2/9-Н276159.16/19-14 від 2 листопада 2016 року.
49.          Порядок розгляду заяв (клопотань) визначено, зокрема, в статті 15 зазначеного Закону, відповідно до якої, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
50.          З наведених норм статті 15 Закону України «Про звернення громадян» убачається, що суб`єкт, якому адресовано звернення, зобов`язаний, зокрема, перевіряти викладені в зверненнях факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомити громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
51.          Отже, не будь-яка відповідь на звернення може свідчити про розгляд такого звернення в розумінні Закону України «Про звернення громадян», оскільки його розгляд (як результат діяльності суб`єкта, якому адресовано звернення) повинен відповідати статті 15 цього Закону.
52.          Неповнота встановлення обставин у справі, що розглядається, унеможливлює перевірку відповідей, наданих на звернення позивачки, на відповідність положень статей 15, 20 Закону України «Про звернення громадян».
53.          Аргументи позивачки, що постанова Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2015 року повинна виконуватись виключно відповідно до Закону України «Про звернення громадян», в тому числі і з дотриманням строків, зазначених в ньому, є слушними тільки в тій мірі, що при виконанні зазначеного судового рішення положення Закону України «Про звернення громадян» дійсно повинні враховуватись, оскільки цей Закон регулює спірні правовідносини, які вирішено постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2015 року.
54.          Водночас питання власне виконання судових рішень, що набрали законної сили, врегульовано Законом України «Про виконавче провадження».
55.          Таким чином, порушені позивачкою у її зверненнях питання щодо тривалого невиконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2015 року Тернопільською обласною державною адміністрацією безпосередньо не регулюються Законом України «Про звернення громадян», як помилково вважає позивачка, а регулюються Законом України «Про виконавче провадження», оскільки спір щодо ненадання відповіді на звернення перетік в площину виконання судового рішення, яким і вирішено цей спір.
56.          Отже, її доводи, що Тернопільською обласною державною адміністрацією порушуються строки надання відповіді на звернення після набрання судовим рішенням законної сили є безпідставними, так як не ґрунтуються на положеннях законодавства, що регулює спірні правовідносини.
57.          Верховний Суд, ухвалюючи постанову у цій справі, серед іншого, враховує, що після набрання законної сили постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2015 року у справі №819/355/15-а позивачка щодо її виконання в органи державної виконавчої служби не зверталась, про що обґрунтовано вказано судами попередніх інстанцій. Також необхідно врахувати, що зазначена постанова Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2015 року була виконана Тернопільською обласною державною адміністрацією 28 квітня 2016 року.
58.          Однак, оскільки судами встановлено не всі обставини, які мають визначальне значення для вирішення цього спору, а встановлені обставини не підтверджуються доказами, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам щодо їх обґрунтованості (стаття 242 КАС України).
59.          Суд касаційної інстанції відповідно до частини другої статті 341 КАС України позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
60.          За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
61.          Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
62.          З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
63.          При новому розгляді спору суду необхідно: надати оцінку всім твердженням та аргументам сторін (у тому числі, вчинити передбачені процесуальним законом дії з метою витребування доказів, необхідних для правильного вирішення спору); на підставі додатково встановлених обставин прийняти законне та обґрунтоване рішення.
64.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 353, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року у справі скасувати, справу №819/1566/16 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду