ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2005/20 Справа № 209/1149/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.
при секретарі — Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1  на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада  2018 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
В С Т А Н О В И В:

03.04.2018р. ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики (а.с. № 3 – 5).
Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Ковальової А.Б. від 01.06.2018р. справу передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за територіальною підсудністю (а.с. № 9).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.12.2017р. він уклав з ОСОБА_1 договір позики грошових коштів в сумі 52 000 грн. зі строком повернення до 01.02.2018р., про що відповідачем складена розписка. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув.
Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідачів суму позики у розмірі 52 000,00 грн., а також проценти на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 2 448,98 грн., а всього 54 448,98 грн.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Деніпропетовська від 20 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 29.12.2017р. в розмірі 52 677,49грн. (п`ятдесят дві тисячі шістсот сімдесят сім грн. 49коп.), з яких 52 000 грн. – основний борг, 677грн.49коп. – проценти від суми позики. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 681 грн.24коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що як рішення суду та і заява про перегляд заочного рішення були ухвалені судом передчасно, без з`ясування фактичних обставин справи та повного дослідження доказів. Так, він не був належним чином сповіщений судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, розглянувши справу без участі відповідача, суд позбавив його можливості довести обставини при яких була складена розписка, оскільки кошти по цій розписці не передавались, фактично між сторонами спору виникли відносини щодо купівлі-продажу технічної документації, пов`язаної з раніше придбаним обладнанням, робота з яким потребувала спеціальних навичок, відповідно до складених технічних документів, тому він бажав допитати в судовому засіданні свідків (а.с.78-83) 
Рішення районного суду в частині відмови у стягненні процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, після спливу строку, на який була надана позика 01.02.2018р. сторонами не оспорюється, тому колегією суддів не переглядається.
Позивач ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, за наступних підстав.
Як встановлено судом, 29.12.2017р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір позики грошових коштів в сумі 52 000 грн., зі строком повернення до 01.02.2018р., про що відповідачем (позичальником) складена розписка (а.с. № 6).
Оригінал розписки наданий представником позивача і оглянутий судом (а.с. № 34).
Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.
Колегія суддів повністю погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.
Як вбачається з розписки, нею підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (29.12.2017р. в сумі 52 000грн.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання позивачем грошей у борг.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач мав намір довести обставини і умови складання розписки, шляхом допиту свідків, оскільки кошти по цій розписці не передавались, не можуть бути прийняті до уваги, та бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до вимог пар.2 ч.1ст.218 ЦК України заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовим доказами, засобами аудіо-,відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Тобто, законом прямо передбачено у випадку незгоди з фактом укладання договору позики посилатись на підтвердження такої угоди, або на її відсутність, поясненнями свідків не можна. 
Іншими доводами апеляційної скарги, не спростований факт доведеності з боку позивача існування між сторонами правовідносин, які виникли на підставі договору позики.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржене рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада  2018 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко 

                                                                        О.В. Лаченкова