Постанова 
іменем України
 
12 травня 2020 року
м. Київ
справа № 467/806/18
провадження № 51-478 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого –                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілого                                                ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області 
від 1 листопада 2018 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду 
від 24 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12018150130000190, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Арбузинка Миколаївської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України 
(далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 1 листопада 2018  року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу у розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 грн. 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без змін. 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 18 квітня 2018 року близько 9 години 30 хвилин, знаходячись біля домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово під час сварки, умисно наніс ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки в обличчя, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає висновок судово-медичної експертизи належним чином не вмотивованим та помилковим. На думку потерпілого, експерт не відповів на всі поставлені йому питання, не врахував, що він перебував на лікуванні більше ніж двадцять один день. Вказує на те, що йому спричинено середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження. Крім того зазначає, що суд взяв до уваги недопустимий доказ, а саме висновок експерта, який ґрунтується на медичних документах, отриманих у незаконний спосіб. Також вказує, що ухвалою слідчого судді було призначено додаткову судово-медичну експертизу за клопотанням слідчого, який не мав на це повноважень. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки в ній не зазначено підстав, на яких апеляційну скаргу потерпілого визнано необґрунтованою.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу потерпілого необґрунтованою і просила її залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_7 – без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілого ОСОБА_6 , який просив задовольнити його касаційну скаргу, прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Згідно ж із вимогами статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведені вимоги судами першої та апеляційної інстанцій було дотримано в повному обсязі.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, потерпілий не погоджується із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами.
Водночас, висновки суду щодо встановлення механізму вчинення злочину, з якими не погоджується потерпілий, ґрунтуються на показаннях ОСОБА_7 та даних, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту за його участю 
від 9 липня 2018 року, з яких убачається, що 18 квітня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виник конфлікт, в ході якого останній наніс потерпілому тілесне ушкодження в область обличчя; показаннях свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про те, що вони бачили 18 квітня 2018  року конфлікт між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 , проте безпосередньо нанесення ударів не бачили та не бачили будь-яких сторонніх предметів, які летіли би в бік потерпілого ОСОБА_6 .
Також ці висновки узгоджуються з даними, що містяться у висновку судово-медичної експертизи № 268-М від 18 травня 2018 року та у висновку додаткової судово-медичної експертизи № 319-М від 8 червня 2018 року.
Крім того, як видно з касаційної скарги, потерпілий не оспорює та не заперечує такої обставини, як виникнення конфлікту між ним та ОСОБА_7 на місці події, однак оспорює висновки суду про заподіяння йому саме легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Стосовно ж характеру спричинених потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, то ці висновки суду першої інстанції ґрунтуються на даних висновку додаткової судово-медичної експертизи № 319-М від 8 червня 2018 року та показаннях експерта ОСОБА_12 в судовому засіданні.
Так, згідно з вказаним висновком у ОСОБА_6 виявлено перелом лівої виличної кістки, крововилив у склеру і кон`юнктиву лівого ока, синці обличчя, закрита черепно-мозкова травма, яка проявилася струсом головного мозку. Дані тілесні ушкодження могли утворитись від дії тупих твердих предметів та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
При цьому судово-медичний експерт у висновку обґрунтував, чому саме строк перебування на лікуванні потерпілого ОСОБА_6 не впливає на ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, що були йому спричинені. Зокрема, у даному додатковому висновку судово-медичної експертизи зазначено, що тривале перебування потерпілого ОСОБА_6 на лікуванні (більш ніж 21 день) може бути пов`язане з індивідуальною тактикою лікаря.
Вказане додаткове експертне дослідження було проведено на підставі ухвали слідчого судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 1 червня 2018 року саме у кримінальному провадженні №  12018150130000190, чим спростовуються доводи потерпілого про призначення додаткової судово-медичної експертизи у іншому провадженні.
Також у цій ухвалі слідчим суддею було вирішено питання про надання у розпорядження судово-медичного експерта медичної картки №  902/248 стаціонарного хворого ОСОБА_6 . При цьому саме відсутність цієї медичної документації й було основною причиною невстановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому, у ході попередньої судово-медичної експертизи згідно з висновком № 268-М від 18 травня 2018 року. 
У висновку ж експерта № 319-М від 8 червня 2018 року зазначено, що при проведенні додаткової судово-медичної експертизи експертом досліджувалася медична картка № 902/248 стаціонарного хворого ОСОБА_6 та було враховано відповідні медичні дані щодо характеру спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, які відносяться саме до легких тілесних ушкоджень.
Судово-медичний експерт ОСОБА_12 , який проводив вищевказані судово-медичні експертизи і має необхідну кваліфікацію та володіє спеціальними знаннями у галузі медицини, під час судового розгляду підтримав ці висновки та відповівта всі поставлені питання.
Зокрема, у ході допиту в судовому засіданні експерт ОСОБА_12 пояснив, що експертиза була проведена на підставі медичної картки № 902/248 стаціонарного хворого ОСОБА_6 , заподіяні останньому тілесні ушкодження за ступенем тяжкості є легкими і такими, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, а діагноз «посттравматичний неврит трійчастого нерву» при встановленні ступеню тяжкості тілесних ушкоджень не враховувався, оскільки він не підтверджений об`єктивними клінічними даними.
При цьому, як убачається зі змісту висновку додаткової судово-медичної експертизи № 319-М від 8 червня 2018 року, він є чітким, розкриває усі питання, вирішення яких є необхідним для прийняття остаточного рішення за висунутим ОСОБА_7 обвинуваченням, та не викликає сумнівів. 
До того ж, як убачається з матеріалів кримінального провадження в ході судового розгляду потерпілий та його представники не заявляли клопотань про призначення ще однієї додаткової чи повторної судово-медичної експертизи.
Таким чином, виходячи з механізму нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, їх локалізації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин умисно наніс удар кулаком у обличчя ОСОБА_6 , заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Також судом першої інстанції правильно встановлено, що тілесні ушкодження потерпілому спричинені саме внаслідок удару ОСОБА_7 рукою у обличчя ОСОБА_6 , чим спростовані наведені під час судового розгляду доводи потерпілого про інший механізм спричинення тілесних ушкоджень, а саме – внаслідок удару іншим твердим предметом.
Постановляючи вирок та формулюючи обвинувачення, суд першої інстанції чітко зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, наслідки, форми вини і мотиви, якими керувався засуджений під час вчинення злочину, послався на відповідну частину статті Особливої частини КК та докази на підтвердження встановлених судом обставин, що вказує на відповідність вимогам пункту 2 частини 3 статті 374 КПК.
Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 125 КК. 
Таким чином, даних, які б свідчили, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не виявлено.
До таких же висновків дійшов і суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги потерпілого. 
Доводи ж потерпілого про визнання недопустимим доказом висновку додаткової судово-медичної експертизи у зв`язку з тим, що її було призначено за клопотанням слідчого, який не мав на це повноважень, також не доводять незаконність чи необґрунтованість прийнятих судових рішень.
Дійсно, у реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні дані щодо повноважень слідчого ОСОБА_13 у даному кримінальному провадженні.
Водночас, як убачається з матеріалів провадження, додаткова судово-медична експертиза щодо встановлення ступеня тяжкості спричинених тілесних ушкоджень проводилась уповноваженим суб`єктом – судово-медичним експертом, а правовою підставою її проведення була ухвала слідчого судді. При цьому призначення судово-медичної експертизи щодо встановлення тяжкості тілесних ушкоджень у даному кримінальному провадженні носило обов`язковий характер з огляду на положення п. 2 ч. 2 ст. 242 КПК.
А рішення про можливість та необхідність використання висновку додаткової судово-медичної експертизи у доказуванні для доведення винуватості ОСОБА_7 у нанесенні потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, приймалось слідчим ОСОБА_14 , доручення на проведення розслідування якому зазначено у реєстрі матеріалів досудового розслідування та котрий складав і підписував обвинувальний акт. 
Окрім того, прокурором у судовому засіданні в суді касаційній інстанції долучено витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань та копію постанови від 18 квітня 2018 року про призначення слідчої групи у кримінальному провадженні, згідно з якими слідчий СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_13 входив до складу слідчої групи. 
Тобто висновок додаткової судово-медичної експертизи № 319-М від 8 червня 2018  року як доказ здобутий належним суб`єктом, із належного джерела та у встановленому законом порядку, що підтверджує його допустимість та спростовує доводи потерпілого про його недопустимість.
Крім того, безпідставними є й доводи в касаційній скарзі потерпілого про те, що суд апеляційної інстанції з порушення вимог кримінального процесуального закону повторно не дослідив докази та не призначив повторну судово-медичну експертизу. У цьому випадку потерпілий фактично вказує на порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК.
Частиною ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження. 
При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їх обов`язкового повторного дослідження.
Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судових засідань, як в ході судового, так і апеляційного розгляду потерпілий та його представники не заявляли жодних клопотань про повторне дослідження доказів, зокрема й про призначення повторної чи додаткової судово-медичної експертизи. 
Водночас у даному кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції, погодившись з оцінкою досліджених судом першої інстанції доказів, не надавав їм іншої оцінки. 
А тому з огляду на положення ч. 3 ст. 404 КПК у суду апеляційної інстанції не було підстав для повторного дослідження доказів під час апеляційного розгляду. 
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження нових злочинів та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі потерпілого, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. При цьому апеляційним судом не встановлено порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, не встановлено.
Таким чином, касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
у х в а л и в:
Вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 1 листопада 2018  року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                          ОСОБА_3