ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 450/494/17
провадження № 61-45385 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),          Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», ОСОБА_2 ,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2018 року у складі колегії суддів Шандри М. М., Бойко С. М., Левика Я. А.
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_2 та просила визнати припиненою поруку за договором поруки від 01 лютого 2007 року № 12/02/07-ДП з наступними змінами, внесеними додатковою угодою від 28 липня 2010 року № 1 та договором про внесення змін від 19 листопада 2014 року № 2, укладеними між позивачем та банком з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 12/02/07.
 
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що ОСОБА_2 та АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», уклали кредитний договір № 12/02/07, відповідно до якого банк зобов`язується надати ОСОБА_2 грошові кошти строком до 01 лютого 2017 року для споживчих потреб. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01 лютого 2007 року позивач та банк уклали договір поруки № 12/02/07-ДП, відповідно до якого позивач поручилась перед банком за виконання ОСОБА_2 усіх своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором.
 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору ПАТ «ВТБ Банк» звернулося до Сихівського районного суду м. Львова із позовом про солідарне стягнення з позичальника та з позивача, як поручителя, коштів за кредитним договором. 
 
Як вбачається із матеріалів позовної заяви банку, а зокрема із розрахунку заборгованості за кредитним договором, останній платіж як по тілу так і по процентах позичальник здійснив 02 березня 2015 року, тому з 29 квітня 2015 року кредитор дізнався (повинен був дізнатись) про порушення власних прав, однак з претензією про неналежне виконання умов договору звернувся до поручителя лише 04 травня 2016 року, з позовною заявою у жовтні 2016 року, тобто з порушенням 6-ти місячного строку, встановленого цивільним законодавством. За таких обставин, зобов`язання позивача перед банком за договором поруки від 01 лютого 2007 року № 12/02/07-ДП слід вважати припиненими.   
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано припиненою поруку за договором поруки від 01 лютого 2007 року № 12/02/07-ДП з наступними змінами, внесеними додатковою угодою від 28 липня 2010 року № 1 та договором про внесення змін від 19 листопада 2014 року № 2, укладеними між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк» з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 12/02/07.
Суд першої інстанції виходив із того, що банк звернувся з позовом у суд про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суми боргу, відсотків та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором 12 жовтня 2016 року, тобто більше ніж через 1 рік і 4 місяці після допущених боржником ОСОБА_2 порушень по сплаті чергових щомісячних платежів, визначених кредитним договором, тому порука припинилася відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» задоволено, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою відмовлено.
 
Апеляційний суд виходив із того, що ПАТ «ВТБ Банк» направило вимогу про дострокове стягнення заборгованості на адресу позичальника 01 квітня 2016 року відповідно до вимог пункту 6.5 кредитного договору та статті 1050 ЦК України строк повернення всієї суми заборгованості настав 01 травня 2016 року. Протягом шести місяців з цієї дати банк повинен був звернутися до поручителя з позовом про стягнення заборгованості за договором поруки, тобто до 01 листопада 2016 року.
 
Позовна заява про стягнення заборгованості солідарно з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 банком подана до Сихівського районного суду м. Львова 12 жовтня 2016 року, тобто вимога до поручителя пред'явлена в межах шестимісячного строку, визначеного законодавством, тому відсутні правові підстави для визнання поруки припиненою.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду апеляційної інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій як таке, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Зазначає, що обчислення шестимісячного строку починається саме з часу прострочення несплаченої заборгованості. Останній платіж позичальником здійснений 02 березня 2015 року, наступний платіж повинен бути вчинений 28 квітня 2015 року, тоді як з претензією банк звернувся 04 травня 2016 року, а з позовною заявою 12 жовтня 2016 року, тобто з порушенням шестимісячного строку.
 
Вважає, що на час звернення банку з вимогою про дострокове повернення кредиту порука уже була припинена, посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, позиції Верховного Суду України у постановах від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цч15, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14.     
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
Відзив/заперечення на дану касаційну скаргу до Верховного Суду від інших учасників справи не надходили.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 01 лютого 2007 року ВАТ «ВТБ Банк» уклало з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 договір поруки № 12/02/07-ДП. 
 
Відповідно до пункту 1 вказаного договору поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін, умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 12/02/07, укладеним між банком та ОСОБА_2 .
 
Відповідно до пункту 11 договору поруки договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
 
28 липня 2010 року ВАТ «ВТБ Банк» уклало з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору поруки від 01 лютого 2007 року № 12/02/07-ДП, відповідно до якої пункт 2 договору поруки був викладений в новій редакції, якою виправлено описку у визначенні строку повернення кредиту та зазначено «з строком повернення до 01 лютого 2017 року».
 
19 листопада  2014 року ПАТ «ВТБ Банк» уклало з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 договір про внесення змін № 2 до договору поруки від 01 лютого 2007 року № 12/02/07-ДП, відповідно до пункту 1 якого визначено викласти пункт 2 договору поруки в новій редакції: «Згідно кредитного договору банк надав позичальнику кредит в сумі 200 000 доларів США зі строком повернення до 01 жовтня 2018 року та з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних». Доповнено договір поруки пунктом 13 про надання згоди на обробку персональних даних, пунктом 14 про зобов`язання зберігати належним чином інформацію, пунктом 15 про відповідальність за розголошення банківської таємниці.
 
Відповідно до пунктів 7.4, 7.8 кредитного договору проценти за користування кредитом за поточний місяць нараховуються двічі на місяць: 27 числа та в останній робочий день кожного календарного місяця. Період, за який сплачуються проценти - з 28 числа (включно) попереднього місяця по 27 число (включно) поточного місяця. Погашення кредиту та процентів за кредитом здійснюється щомісячно згідно графіку.
 
Останній платіж був внесений позичальником ОСОБА_2 02 березня 2015 року у розмірі 6,83 доларів США, що не відповідає розміру платежа, встановленого у графіку повернення кредиту та сплати процентів, на що посилається банк у позовній заяві.
 
ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 при укладенні шлюбу 12 грудня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 12 грудня 2015 року.
 
01 квітня 2016 року банк надіслав на адресу позичальника лист № 89/1700-2 з вимогою про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором протягом 30 днів від дня направлення вимоги.
 
Позовну заяву про стягнення заборгованості солідарно з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 банком подано до Сихівського районного суду м. Львова 12 жовтня 2016 року.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до яких воно має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.
 
У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
 
У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14.
 
Апеляційний суд, установивши, що строк повернення всієї суми заборгованості настав 01 травня 2016 року, а банк подав позовну заяву про стягнення заборгованості солідарно з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 до суду 12 жовтня 2016 року, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про припинення поруки. 
 
Доводи касаційної скарги щодо припинення поруки через 6 місяців після першої несплати чергового платежу, який мав бути здійснений 28 квітня 2015 року, можуть бути предметом розгляду судом справи про стягнення заборгованості з поручителя та враховуються при визначенні розміру заборгованості, проте не дають підстав для висновку про припинення поруки загалом.   
 
Наведені позивачем правові позиції Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду підтверджують припинення поруки в частині окремих чергових платежів протягом шести місяців, якщо кредитор не пред`явить у цей строк вимогу до поручителя, але не дають підстав для висновку про задоволення позовних вимог та припинення поруки загалом.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                               В. І. Журавель
 
                                                                                                          М. М. Русинчук