Ухвала
Іменем України
 
22 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 203/3020/19
 
провадження № 61-7896ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                 Зайцева А. Ю.,                
 
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада                 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня            2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Центральний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в особі головного державного виконавця Астаркіної Євгенії Павлівни, про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії та бездіяльність головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - Астаркіної Є. П. (далі - Центральний ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області).
В обгрунтування скарги посилалась на те, що в межах виконавчого провадження № 54839440 державним виконавцем Центрального ВДВС                м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області постановою від 05 жовтня  2017 року було накладено арешт, а 29 листопада 2017 року - оголошено у розшук її автомобіль марки BMWХ5, д.н.з. НОМЕР_1 . 
19 лютого 2019 року у неї було вилучено вказаний автомобіль працівниками поліції. 
Зазначала, що відповідно до договору від 11 грудня 2007 року арештований та вилучений автомобіль BMWХ5, д.н.з. НОМЕР_1 , з 28 березня 2014 року знаходився у заставі ПАТ КБ «Надра».
В заставу автомобіль було передано до ухвалення судом рішення від                  19листопада 2015 року у справі про стягнення з неї коштів на користь стягувача. 
Інформація про заставу є відкритою, тому державний виконавець до моменту накладення арешту та оголошення у розшук автомобіля, мав пересвідчитись про наявність застави, наявність якої позбавляє виконавчу службу реально виконати рішення суду. 
Такожзаявник посилалась на відсутність передбачених статею 51 Закону України «Про виконавче провадження» підстав, які б давали можливість звернути стягнення на заставлене майнота невідповідність постанови про розшук майна боржника від 29листопада 2017 року вимогам частини 3 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження». 
Посилаючись на викладені обставини, просила суд:
- визнати неправомірними дії державного виконавця щодо прийняття постанов від 05 жовтня 2017 року та 29 листопада 2017 року про арешт та розшук майна боржника; 
- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невинесення постанови про зняття з розшуку автомобіля; 
-   зобов`язати відділ виконавчої служби скасувати постанови від 05 жовтгня 2017 року та 29 листопада 2017 року;
- скасувати в реєстрі обтяжень рухомого майна запис про арешт транспортного засобу;
-   винести постанову про зняття з розшуку автомобіля та припинити його розшук. 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскаржувані постанови про арешт майна від 05жовтня 2017 року тарозшук майна боржника від           29листопада 2017 року винесені державним виконавцем за наявності підстав та в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а тому у задоволенні скарги необхідно відмовити за безпідставністю.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги заявника за безпідставністю його доводів. Наведені ним обставини та доводи не мають реального підтвердження належними та допустимими доказами, а виконавчі дії, вчинені державним виконавцем, відповідають вимогам чинного законодавства, спрямовані на ефективне, своєчасне виконання судового рішення, яке протягом тривалих років не було виконано заявником добровільно.
У травні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Кіровського районного суду             м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року.
 
В касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що при розгляді скарги судами першої та апеляційної інстанцій було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми права.
Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на тяжкий майновий стан, просить звільнити її від сплати судового збору за подання та розгляд касаційної скарги на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», на підтвердження чого надає відповідні докази.
Відповідно до частини першої та третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення 
у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами 
є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній 
у частині першій цієї статті. 
Враховуючи вказані вище норми, наведені заявником у касаційній скарзі обставини та додані на їх підтвердження докази дають підстави для висновку про складний майновий стан ОСОБА_1 , тому клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання та розгляд касаційної скарги є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
Суди встановили, що 20лютого 2017 року Кіровським районним судом                  м. Дніпропетровська у цивільній справі № 203/7722/14-ц 01грудня                  2015 року було видано виконавчий лист про стягнення з    ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2007 року в сумі 2 082 799,60 грн та судових витрат в сумі               3 654 грн.
04жовтня 2017 року стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило найменування на АТ КБ«ПриватБанк»,вказаний виконавчий лист разом із заявою про його примусове виконання пред`явлено до Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області.
05жовтня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 54839440 з виконання зазначеного виконавчого листа.
Також 05 жовтня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, а 29 листопада 2017 року - про розшук майна боржника.
Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. 
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини першої статті 10  Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про виконавче провадження» уразі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.
Розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.
У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією.
Частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Згідно з частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частина 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).
За частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Відповідно до частини 1 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.
Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.
Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.
За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом (частини третя-п`ята статті 51 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства в Україні (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України).
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Судами встановлено, що після встановлення факту перебування автомобіля у заставі державним виконавцем було направлено відповідний запит до заставодержателя та отримано відповідь від ПАТ КБ «Надра» про наявну заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором та згоду на реалізацію заставного майна.
Також установлено, що прозатримання транспортного засобу та місце його знаходження працівники поліції не повідомляли письмово державного виконавця відповідно до пункту 8 Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання, затвердженого постановою КМУ № 1102 від                   17 грудня 2008 року.
Отже, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, на підставі належним чином оцінених доказів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги, оскільки оскаржувані постанови про арешт та розшук майна боржника державним виконавцем винесено за наявності підстав та в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». 
Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних рішень не впливають, направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Керуючись частинами першою, четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
                                                          
Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задовольнити. 
Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання та розгляд касаційної скарги.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду                 м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Центральний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в особі головного державного виконавця Астаркіної Євгенії Павлівни, про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                         Є. В. Коротенко
 
                                                                                                                      С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                     А. Ю. Зайцев