Ухвала
 
15 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 577/2839/19
провадження № 61-5627ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 
про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку тривалістю у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції наведені позивачем обставини, які зумовили пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнав такими, що не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення дій щодо прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк.
Суд першої інстанції зробив висновок про пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин, за відсутності будь-яких перешкод і труднощів для подання заяви, що не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку.
Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що позивач перебувала на амбулаторному лікуванні з 24 червня 2016 року, тобто за чотири дня до закінчення шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що позивач не надала докази на підтвердження того, що вона пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин.
Врахувавши правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 592/18695/18 (провадження 
№ 61-13558св19), суд апеляційної інстанції не визнав, що у позивача були перешкоди для подання такої заяви нотаріусу і ці обставини є поважними, ураховуючи, що вона не довела, що за станом здоров`я на той період була позбавлена можливості подати відповідну заяву нотаріусу.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 20 березня 2020 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначила:
-          неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права;
-          оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 286/1665/17 (провадження № 61-861св17).
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених 
пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
В оцінці наведених заявником підстав для відкриття касаційного провадження у зв`язку з неврахуванням судами висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2018 року, необхідно виходити з такого. У зазначеній справі Верховним Судом розглянуто касаційну скаргу у справі № 286/1665/17 (провадження № 61-861св17), подану на ухвалу суду апеляційної інстанції, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження.
Суд касаційної інстанції перевіряв доводи заявника щодо поважності причин пропуску строку на подання апеляційної скарги у справі.
Тобто, у наведеній справі застосовані положення процесуального права щодо підстав поновлення строку на апеляційне оскарження, у той час як у цій справі - правове питання пропуску строку на подання заяви для прийняття спадщини, визнання причини пропуску такого строку поважними, що вирішується відповідно до норм матеріального права.
За наведених обставин Верховний Суд визнає наведений заявником висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 286/1665/17 (провадження № 61-861св17), таким, що не може бути застосований у цій справі, оскільки таке рішення ухвалено у справі за інших обставин та із застосуванням відмінних норм права.
Верховний Суд визнає посилання заявника на наведену правову позицію Верховного Суду помилковим приводом для обґрунтування права на касаційне оскарження, що виключає з наведених підстав відкриття касаційного провадження.
Інших підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України ОСОБА_1 не наводить.
Верховний Суд робить висновок, що у поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судового рішення. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Доводи про здійснення оцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, що визначенні статтею 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконала вимоги процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, не прийняти до розгляду та повернути заявникові.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             С. О. Погрібний