Ухвала
Іменем України
 
24 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 308/11168/18
провадження № 61-4128ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2020 року в справі за заявою Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» про забезпечення позову в справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2018 року Акціонерне товариство «Комерційний інвестиційний банк» (далі - АТ «Комерційний інвестиційний банк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 302 866,61 грн.
 
Разом із позовною заявою АТ «Комерційний інвестиційний банк» подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , в тому числі: будинок з надвірними будівлями та спорудами (реєстраційний номер майна 16894851), що розташоване за адресою:                                   АДРЕСА_1 ; приміщення (реєстраційний номер майна 35092403), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 Республіки Крим; транспортний засіб - автомобіль марки «Toyota», модель «Land Cruiser 200»,           2016 року випуску, об`єм двигуна 4461 - в межах ціни позову; заборонити ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії, які можуть знищити та/або зменшити вартість належного йому майна.
 
Заява мотивована тим, що у власності відповідача є майно, яке може бути реалізованим для повернення суми кредитної заборгованості, що підтверджується Інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26 вересня 2018 року               № 139103632 та від 26 вересня 2018 року № 139104776, а також витягу з Єдиного державного реєстру МВС України за № 0-2217501883. Відповідно до інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_4 володіє будинком з надвірними будівлями та спорудами (реєстраційний номер майна 16894851), що розташований за адресою:                                    АДРЕСА_1 та приміщення (реєстраційний номер майна 35092403), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_4 володіє транспортним засобом, а саме - автомобілем марки «Toyota», модель «Land Cruiser 200», 2016 року випуску, об`єм двигуна 4461. Враховуючи викладене, заявник просив заяву задовольнити, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення заявлених позовних вимог про стягнення боргу за договором кредиту. Також, застосування зустрічного забезпечення одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову у даному випадку є недоцільним, оскільки для цього відсутні підстави, передбачені частиною третьою статті 154 ЦПК України, враховуючи те, що спосіб забезпечення позову, про який просить заявник, не спричинить невідновлюваної шкоди ОСОБА_3 чи третім особам.
 
Ужгородський міськрайоннний суд Закарпатської області ухвалою від 22 жовтня 2018 року заяву задовольнив частково. Вжив заходи забезпечення позову, а саме - наклав арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , в тому числі: будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою:                                      АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 16894851); приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 35092403); транспортний засіб - автомобіль марки «Toyota», модель «Land Cruiser 200», 2016 року випуску, об`єм двигуна 4461, який зареєстрований за ОСОБА_2 26 жовтня 2016 року - в межах заявленої суми позовних вимог в розмірі ціни позову 3 302 866,61 грн до вирішення спору по суті. У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову відмовив.
 
ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі в справі, звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2018 року та відмовити АТ Комерційний інвестиційний банк» у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі посилаючись на те, що майно щодо якого вжито заходи забезпечення позову придбано нею у шлюбі з ОСОБА_2 і є спільною сумісною власністю подружжя чим порушено її законні права.
 
Закарпатський апеляційний суд постановою від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2018 року залишив без змін.
 
24 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви АТ Комерційний інвестиційний банк» про забезпечення позову відмовити в повному обсязі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вжиті заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки сукупна вартість майна, на яке накладено арешт, в декілька разів перевищує суму заборгованості. Судом вирішено питання про її права та обов`язки, так як майно щодо якого вжито заходи забезпечення позову придбано нею та ОСОБА_2 в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Заява банку про забезпечення позову не є вмотивованою та такою, яка не обґрунтована належними доказами, а також не наведено жодних доказів щодо існування реальної загрози невиконання рішення суду у разі задоволення позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Апеляційний суд залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, правильно виходив з того, що ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту своїх цивільних прав, оскільки судовий захист права приватної власності, в тому числі і майна, яке є спільною сумісною власністю, здійснюється шляхом пред`явлення і розгляду відповідного позову. ОСОБА_1 у позовному провадженні має довести своє право власності на спірне майно, в результаті чого порушувати питання про його захист, в тому числі шляхом виключення майна з-під арешту.
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновку суду, правильне застосовування апеляційним норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду            від 16 січня 2020 року в справі за заявою Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» про забезпечення позову в справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко
                                                                                                                       
                                                                                                                      В. П. Курило