ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/390/19                                        Головуючий суддя І інстанції Зінченко О. В.
Провадження № 22-ц/818/1151/20                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді - Яцини В.Б.,
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 24 жовтня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Зінченко О.В., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

07 серпня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Люботинського міського суду Харківської області  з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем, 26.08.2011 була підписана Заява б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок.
Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.
На підставі вищевикладеного, банк просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 63 937,91 грн. за заявою  №  б/н від 26.08.2011 р., яка складається з: заборгованості за тілом кредита – 28824,62 грн., заборгованості за простроченим тілом кредита - 11722,98 грн., пеню за прострочене зобов`язання - 19670,43 грн., пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.- 198,84 грн., штрафів – 500 грн. (фіксована частина), 3020,84 грн. -(процентна складова) та стягнути судові витрати у розмірі 1921,00 грн.
Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 24 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись з рішенням районного суду, АТ КБ «Приватбанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконне, ухвалено з порушеннями норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого і незаконного рішення суду. 
Зазначив, що відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв, таким чином судом помилково відмовлено в задоволенні позовних вимог.
При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що необхідно враховувати постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 441/569/17, від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, відповідно до яких саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, при цьому Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та правила були чинними під час укладення договору. Послались на те, що є доведеним факт укладання між позивачем та відповідачем договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й також з Умов та правил надання банківських послуг.
Послались на те, що відповідно до Постанови Верховного Суду по справі № 755/18246/15-ц від 07.03.2018, встановлено, що позичальник, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами. При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції 17 березня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання про долучення до матеріалів справи фотографії відповідача з картками банку у кількості трьох штук. Вказало, що Умови і правила надання банківських послуг є публічною офертою банка, яку прийняв відповідач, підписавши анкету-заяву, тому договір про надання банківських послуг між ними є укладеним. Зазначило, що факт видачі ОСОБА_2 кредитної карти і користування нею належним чином підтверджені випискою по рахунку та роздруківками комп`ютерної програми банку із фотографіями відповідача.  
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, за відсутності відповідача, належним чином повідомленої про апеляційний розгляд справи, від якої ніяких заяв з приводу неможливості участі у справі не надійшло, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Частинами 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 26 серпня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
Позивач стверджує, що за даною заявою, яка разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає кредитний договір відповідач отримала кредит з встановленим кредитним лімітом у розмірі 15000 грн. 
Відповідно до п. 1.1.2.1.7 Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором ( відповідно до редакції доданої до позовної заяви).
Позивач вказує, що відповідачем зобов`язання за кредитним договором не виконуються, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01.07.2019 становить 63937,71 грн., яка складається з:
- заборгованості за тілом кредита – 28824,62 грн.;
-  заборгованості за простроченим тілом кредита - 11722,98 грн.;
- заборгованостість за нарахованими відсотками - 0,00 грн.;
- нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 19670,43 грн.;
- нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.- 198,84 грн.;
- штраф – 500 грн. (фіксована частина);
- штраф -  3020,84 грн -(процентна складова) ;
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).
Відмовляючи у задоволенні позову за його недоведеності, суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів укладення між сторонами договору на отримання кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000,00 грн.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 26.08.2011, яка підписана ОСОБА_3 , не зазначений кредитний ліміт та відхилив за неналежністю наданий позивачем на підтвердження використання відповідачем кредитних коштів в межах кредитного ліміту на умовах, які вказані в позовній заяві розрахунок заборгованості за кредитним договором.
При цьому суд правильно послався на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно якої підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ "Приватбанк" на підтвердження своїх позовних вимог надало суду анкету-заяву ОСОБА_3 від 26.08.2011,  в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, сімейний стан, освіту, адресу проживання, адресу реєстрації, номер засобів зв`язку, інформацію про місце роботи, тощо. Втім заява не містить відомостей про те, що вона не лише ознайомилася зі змістом, а й отримала ці умови та правила, з якими вона погодилася, про що має бути її підпис в цьому документі. За відсутності у сторони цих стандартних умов та правил банку, які є невід`ємною частиною договору, оскільки містять його істотні умови, які в анкеті-заяві не викладені, сторона не має можливості свідомо здійснити своє волевиявлення при укладенні договору та дотримуватися його умов, тобто визначити свою поведінку за цими правилами, що є необхідною умовою для вільного волевиявлення особи при укладенні правочину, передбаченого частиною третьою статті 203 ЦК України. 
Вказані висновки суду доводами скарги не спростовуються.
Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України необхідно вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Статтею 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, істотними умовами договору кредиту, що визначений вказаними нормами закону є сума кредиту (ліміт), строк його повернення та розмір процентів. Проценти за користування кредитом, виходячи з підстав заявленого позову, нараховуються з моменту фактичного використання позичальником коштів, за допомогою платіжного інструменту у формі кредитної картки, а неустойка – у разі порушення строків повернення кредитних коштів, що разом із істотними умовами договору кредиту також входить у предмет доказування по справі. Тягар доведення цих обставин покладається на позивача.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема:
сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам, які перебувають під захистом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» від будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (нечесна підприємницька практика забороняється), та відповідно – фактично доведені Банком до їх відома на момент підписання договору. Тому Банк згідно принципів змагальності та диспозитивності, які діють у цивільного судочинстві відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, має підтвердити та вчасно, як це визначено у п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43, ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України разом з позовом надати до суду першої інстанції усі наявні у них докази, їх не приховуючи, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови та Правила, а також Тарифи, на які Банк послався на обґрунтування свого позову, а не інші. 
У наданій до суду першої інстанції Анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з вказаним договором. При цьому у анкеті-заяві позичальника від 26.08.2011, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с. 11-12).
Банк також додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 13-28).
Позивач вказує, що відповідно до укладеного внаслідок підписання Анкети-заяви та приєднання до умов між сторонами був укладений договір № б/н від 26.08.2011 та відповідач отримав кредит, як вказано позивачем – у розмірі 15000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Згідно з наданим Банком розрахунком станом на станом на 01 липня 2019 становить 63937,71 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредита – 28824,62 грн.;  заборгованості за простроченим тілом кредита - 11722,98 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн.;
нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 19670,43 грн.; нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.- 198,84 грн.; штраф – 500 грн. (фіксована частина); штраф -  3020,84 грн - (процентна складова) .
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 4 статті 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Однак, всупереч вимогам вказаних норм цивільного процесуального права, позивач належних та допустимих письмових доказів отримання кредитної картки та витрачання кредитних коштів за її допомогою, виникнення заборгованості у відповідача, в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» до суду першої інстанції не надав. Також не встановлено поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції у встановлений вказаними нормами ст.ст. 83, 84 ЦПК України строк. 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів, що договір кредиту був укладений сторонами саме на тих умовах, які зазначені у наданих до суду Витягах з Тарифів та з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що саме з цими документами ознайомилася та погодилась відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до згаданих Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, які мають мінливий характер та змінюються за волевиявленням Банку без додаткового повідомлення відповідача, що має значення для підтвердження наявності волі у позичальника на укладення договору на відповідних істотних умовах в якості загальної умови дійсності правочину, ст. 203 ЦК України. 
Про неможливість врахування витягів з документів, які не мають підпису позичальника при аналогічних обставинах справи, що унеможливлює їх верифікацію на день укладання договору споживчого кредиту, який перебуває під додатковим захистом вказаних норм Закону України «Про захист прав споживачів» вказано у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 по справі 342/180/17, яку суд першої інстанції обґрунтовано, з огляду на аналогічні обставини справи відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахував при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у справі. 
Відсутність у справі заперечень відповідача щодо укладення договору кредиту не перешкоджає застосуванню згаданої правової позиції Великої Палати, ухваленої у постанові від 03.07.2019 по справі 342/180/17 при аналогічних обставинах справи щодо порядку укладення договору кредиту. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України банк звільнюється від процесуального обов`язку доказування змісту договору кредиту та факту його порушення лише у разі визнання відповідачем таких обставин справи та за умови, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таких заяв по суті справи чи пояснень відповідача у матеріалах справи немає.
Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти (обставини справи) щодо змісту укладеного між сторонами договору кредиту та факту порушення його умов, які входять до належать до предмету доказування і тягар доведення цих обставин покладається на позивача. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростовувати є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципам пропорційності та змагальності, передбачених ст.ст. 11, 12 ЦПК України.
При цьому колегія суддів не вбачає підстав для врахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, про які згадано у доводах скарги, оскільки вони не є релевантними до обставин цієї справи з огляду на те, що у даній справі позивач не довів, що відповідачка фактично отримала доступ до кредитних коштів та скористалася ними відповідно до інформації, яка міститься у розрахунку заборгованості за договором б/н від 26.08.2011. Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що згаданий розрахунок, на який покликався банк у доводах позову, не є належним і достовірним документом, оскільки не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». 
Колегія суддів також відхиляє посилання у доводах скарги на те, що суд повинний був самостійно розрахувати розмір заборгованості, якщо він не згоден із розрахунком заборгованості, оскільки такий обов`язок суду виникає лише у разі доведеності умов договору кредиту, на підставі якого здійснюється такий розрахунок, а позивач цих обставин при наявності процесуальної можливості не довів. Доказування не може гуртуватися на припущеннях, як зазначено у ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
До апеляційної скарги банком додано нові докази: довідку про отримання ОСОБА_1 кредитних карток; виписку з рахунку ОСОБА_1 у банку за період з 01.01.1999 по 02.12.2019 (а.с. 77- 89).
Частинами 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього
Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції направив ухвалу про відкриття провадження у справі від 21.08.2019 року. При цьому банк не подав заперечень щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні та не надав додаткових доказів. Позивач у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника Банку та винесення судом заочного рішення (а.с. 4,39 ). Ухвалами суду від 24 вересня 2019 року та 10 жовтня 2019 року було визнано обов`язковою явку представника позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання для надання пояснень та обґрунтування заявлених вимог (а.с .48, 57).
Позивачем не було надано доказів поважних причин пропуску строку подання доказів до суду першої інстанції відповідно до норм ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України.
За відсутності поважних причин, які могли б виправдати несвоєчасне розкриття доказів позивачем, відповідно до ст.ст. 83, 367 ЦПК України колегія суддів не вбачає законних підстав для прийняття до уваги вищевказаних нових доказів. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,
Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.
Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 24 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 26 травня 2020 року.

Головуючий                                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.