ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року 
м. Харків

справа № 640/14873/19
провадження № 22-ц/818/18/20

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,
суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,
за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
відповідач: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,
третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради, 
третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Яна Миколаївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Яна Миколаївна про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод у здійсненні права власності, позбавлення права користування, виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року, ухвалене суддею Губською Я.В., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Яна Миколаївна про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод у здійсненні права власності, позбавлення права користування, виселення.

Позов мотивований тим, що 26 березня 2008 року між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №6/4/2008/840-К/305, згідно умов якого він отримав грошові кошти в сумі 172163,23дол. США строком до 09 березня 2018 року з метою проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №1153 від 26 березня 2008 року, згідно якого він придбає у власність нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, цього ж дня між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір іпотеки №6/4/2008/980-І/306, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Івановою І.В., згідно умов якого він передав в іпотеку Банку вищевказану квартиру.

06 лютого 2015 року в ПАТ «КБ «НАДРА» на виконання рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 лютого 2015 року №26 було запроваджено тимчасову адміністрацію. 

З 05 червня 2015 року розпочато процедуру ліквідації банку ПАТ «КБ «НАДРА». 

01 жовтня 2018 року ПАТ «КБ «НАДРА» через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб право вимоги за кредитним договором №6/4/2008/840-К/305 від 26 березня 2008 року було виставлено на продаж.

24 січня 2019 року ПАТ «КБ «НАДРА» через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб було продано право вимоги за кредитним договором №6/4/2008/840-К/305 від 26 березня 2008 року шляхом проведення відкритих торгів аукціону з продажу активів банків.

Зазначає, що 18 лютого 2019 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та фізичною особою - ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №6/4/2008/840-К/305 від 26 березня 2008 року та договір про відступлення прав за іпотечним договором, серія та номер: 184, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. При цьому, право вимоги за кредитним договором №6/4/2008/840-К/305 від 26 березня 2008 року та право вимоги за договором іпотеки в незаконний спосіб було продано фізичній особі - ОСОБА_2 , яка не наділена правами надавати фінансові послуги. Про відступлення права вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором на користь ОСОБА_2 йому повідомлено не було.

Також зазначає, що 17 квітня 2019 року на підставі договору іпотеки, серія та номер: 1156 від 26 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.Є. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46629767 від 24 квітня 2019 року, прийнятого державним реєстратором департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцовою М.Є. в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Державний реєстр іпотек було внесено відомості про нового іпотекодержателя предмета іпотеки - квартира АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 . 

Разом з тим, в порушення вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» письмової вимоги про усунення порушень іпотекодержатель ОСОБА_2 не надсилав, та він, як іпотекодавець, такої письмової вимоги про усунення порушень не отримував. 

17 квітня 2019 року на підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором від 18 лютого 2019 року, відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченого п.5.1, 5.3 договору іпотеки №6/4/2008/980-1/306 від 26 березня 2008 року та на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46629767 від 24 квітня 2019 року, прийнятого державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцовою М.Є. за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 

Зазначає, що 17 травня 2019 року відповідач ОСОБА_2 , діючи самоправно, всупереч встановленому законом порядку, зрізав двері квартири за адресою: АДРЕСА_2 , змінивши замки та таким чином здійснив виселення осіб, які проживали у вказаній квартирі проти їх волі, вивіз усі належні вказаним особам речі, які знаходились у квартирі, вселився у квартиру та на даний час намагається продати цю квартиру.

Отже, з укладенням в порушення вимог закону договору про відступлення права вимоги та в подальшому винесенням незаконного рішення про державну реєстрацію права власності, він був позбавлений своєї власності та порушені його права як власника майна.

В зв`язку з цим просив визнати недійсними договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором, визнати незаконним та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, усунути йому перешкоди у здійсненні права власності, позбавити відповідача ОСОБА_2 права користування та виселити його з займаного приміщення.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача позовні викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, заперечував проти його задоволення.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на ті ж самі обставини, що викладені у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Залишаючи позов  ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 18 лютого 2019 року між ПАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_2 договір відступлення права вимоги не є договором факторингу, а тому відповідач ОСОБА_2 мав право, як фізична особа, брати участь в електронних торгах із продажу права вимоги за кредитним договором, у зв`язку з чим позовні вимог про визнання недійсним договором про відступлення права вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо проведення державної реєстрації прав на спірну квартиру, то ОСОБА_2 в порядку вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку» мав всі передбачені чинним законодавством вимоги.

Доводи позивача, що відповідачем неправомірно вирішено питання щодо позасудового порядку не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та є безпідставними.

Оскільки підстав для скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на спірну квартиру не вбачається, тому позовні вимоги про усунення перешкод також задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 26 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №6/4/2008/840-К/305, згідно з яким ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 172163,23 доларів США строком до 09 березня 2018 року з метою проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №1153 від 26 березня 2008 року, згідно якого ОСОБА_1 придбає у власність нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 26 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №6/4/2008/980-І/306, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Івановою І.В., предметом іпотеки за яким є належна на праві власності ОСОБА_1 двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, судом встановлено, що 06 лютого 2015 року в ПАТ «КБ «НАДРА» на виконання рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 лютого 2015 року №26 було запроваджено тимчасову адміністрацію. З 05 червня 2015 року розпочато процедуру ліквідації банку ПАТ «КБ «НАДРА». 01 жовтня 2018 року ПАТ «КБ «НАДРА» через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб право вимоги за кредитним договором 6/4/2008/840-К/305 від 26 березня 2008 року було виставлено на продаж. 

24 січня 2019 року ПАТ «КБ «НАДРА» через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб було продано право вимоги за кредитним договором 6/4/2008/840-К/305 від 26.03.2008 року шляхом проведення відкритих торгів аукціону з продажу активів банків.

Згідно протоколу електронних торгів від 24.01.2019 року актив (право вимоги за кредитним договором №6/4/2008/840-К/305 від 26березня 2008 року з забезпеченням (квартира) було продано переможцю аукціону ОСОБА_2 за 615000грн. Умовами цього аукціону було також передбачено, що переможець торгів, крім іншого, зобов`язується підписати договір (договори) купівлі-продажу /відступлення права вимоги придбаного активу (майна) протягом 20 робочих днів з наступного за днем формування протоколу електронного аукціону. 

18 лютого 2019 року між ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором 6/4/2008/840-К/305, за умовами якого кредитор передає у власність новому кредитору за результатами відкритих торгів (аукціону), а новий кредитор приймає у власність права вимоги до позичальника за кредитним договором №6/4/2008/840-К/305 від 26 березня 2008 року з додатковими угодами. 

Згідно п.4.1. цього договору сторони домовились, що новий кредитор сплачує первісному кредитору до укладення цього договору ціну продажу відповідно до протоколу за результатами відкритих торгів (аукціону) в сумі 615000грн., інших фінансових зобов`язань між сторонами не передбачено. До договору наданий реєстр заборгованості позичальника на дату кладення договору, який вказано у розмірі 2105715,40грн. 

18 лютого 2019 року між ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення прав за іпотечним договором, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає (передає), а новий іпотекодержатель набуває (приймає) належні первісному права за іпотечним договором, включаючи, не обмежуючі у разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, право задовольнити вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. Вказано, що предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 . 

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором є недійсними, оскільки відбулася заміна кредитора та іпотекодержателя на фізичну особу, яка не наділена правом надавати фінансові послуги, тобто не наділена цивільною дієздатністю.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає.

Так, відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Згідно зі статтями 512-518 ЦК України учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

У даній нормі визначено загальні вимоги які зазвичай ставляться до договорів (назва, реквізити, сторони, права та обов`язки), окрім як необхідність зазначення у ньому розміру фінансового активу, зазначеного у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, а також підтвердження, клієнту повідомлено наступну інформацію: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зумовлює його недійсність.

З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (ст. 656 ЦК України).

Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18) від 27 березня 2019 року по справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18)  від 20 лютого 2019 року по справі № 128/639/17, провадження № 61-45112св18, Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16. 

Судом встановлено, що укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 18 лютого 2019 року договір відступлення прав вимоги не є договором факторингу, оскільки у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги. Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (частина шоста статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Матеріали справи свідчать, що продаж майнових прав на відкритих електронних торгах був здійснений ПАТ КБ «Надра» виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів ПАТ КБ «Надра». Укладання 18 лютого 2019 року договорів купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором 6/4/2008/840-К/305 та відступлення прав за іпотечним договором на підставі результатів проведення електронних торгів від 24 січня 2019 року щодо реалізації майнових активів Банку в процесі його ліквідації відбулося у відповідності до приписів п. 4 р. VII Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, ст.ст. 48, 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Що стосується відступлення права вимоги за іпотечним договором, то згідно вимог ч.1 ст.24 Закону України «Про іпотеку» таке відступлення здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. При відступленні права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором.

З урахуванням викладено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірних договорів недійсними, оскільки останні є договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Що стосується позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 вказаного Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 даного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вказаного Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
Так, згідно договору іпотеки від 26 березня 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 згідно забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 6/4/2008/840- К/305 від 26 березня 2008 року, предметом іпотеки є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрована за ОСОБА_1 . 

Згідно умов цього договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленого ст. 37 Закону України «Про іпотеку», права іпотекодерджателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Зазначено, що іпотеко держатель має право на свій розсуд вибрати у мови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. 

Відповідно доп.п.1,2 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

До повноважень органу державної реєстрації прав належить проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно п.4 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з основних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Відповідно до ч.3. ст.10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Відповідно до ч.4 ст. 18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно частини першої статті 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Матеріали справи свідчать, що 17 липня 2019 року до Департаменту реєстрації Харківської міської ради подано заяву за реєстраційним номером № 33699682 про державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з заявою було подано: витяг з ДРРП, серія та номер: 156664517, видавник: ПН КМНО Толочко Я.М.; лист, серія та номер: 21-06/170, видавник - Укрпошта; дублікат договору іпотеки, серія та номер: 1156, видавник: ПН ХМНО Іванова О.С., дублікат видано 22.02.2019 за № 159; договір про відступлення прав за іпотечним договором, серія та номер: 184, видавник: ПН КМНО Толочко Я.М.; договір купівлі-продажу (відступлення), серія та номер: 6/4/2008/840- К/305, видавник: ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА»/Соболь Є.І., вимога, видавник: Соболь Є.І., лист, серія та номер: б/н, видавник: Соболь Є. ОСОБА_3 , квитанція, серія та номер:215600426655, видавник: Укрпошта; накладна, серія та номер: 6105402029950, видавник: Укрпошта, опис вкладення, серія та номер: б/н, видавник: Укрпошта; рекомендоване повідомлення, серія та номер: 6105402029950, видавник: Укрпошта. 24.04.2019 державним реєстратором було розглянуто документи, подані для державної реєстрації прав та їх обтяжень, та керуючись ст. 10 Закону, п. 18 Порядку, вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 . 

Таким чином, вирішуючи питання про реєстрацію права власності на спірну квартиру ОСОБА_2 в порядку вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» виконав всі передбачені чинним законодавством вимоги. 

Посилання ОСОБА_1 , що він не отримував письмову вимоги про усунення порушень є безпідставними.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2019 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 направлялася вимога про зобов`язання виконання зобов`язань за кредитним договором та попередження про застосування вимог ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку». 

Вказана вимоги була відправлена та вручена ОСОБА_1 06 березня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення та довідка Укрпошта. (а.с. 101,121 т.2). 

З приводу доводів позивача щодо застосування позасудового порядку звернення стягнення, то колегія зазначає наступне.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону). 

Таким чином, частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом. 

Аналогічні висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17, у рішенні Великої палати Верховного Суду від 13.11.2019 року, 29.05.2019 року,  від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 29 травня 2018 року у справі № 369/238-15-ц, пункти 6.1-6.2 постанови від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15, пункт 51 постанови від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц.

Також, Верховний Суд України у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 вказав, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не реалізованого належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості, з огляду на відсутність доказів виконання боржниками зобов`язань за кредитними договорами. 

З урахування викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , прийняте 24 квітня 2019 року, оскільки суду не надані належні та обґрунтовані докази про незаконність проведеної реєстрації на підставі заяви відповідача. 

Щодо стосується вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності квартирою та позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою і виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири, то дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки підстав для скасування державної реєстрації права власності за відповідачем у суду немає. 

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 17 березня 2020 року.

Головуючий -        І.П. Коваленко

Судді -        А.І. Овсяннікова 

       І.С. Сащенко