ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року	Львів	Справа № 500/2062/18 пров. № СК-857/3717/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Старунського Д.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування протоколу, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Дерех Н.В., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль, 
дата складання повного тексту рішення – 21 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати п. 2 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 31 від 23 березня 2018 року; зобов`язати Міністерство оборони України(в особі комісії) призначити та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІІ групи внаслідок поранення, контузії пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі(смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні(або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби на підставі Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві від 25 грудня 2013 року №975. Вказує, що при вирішенні його заяви та при винесенні рішення №31 від 23 березня 2018 року не було враховано всі обставини та факти, та безпідставно відмовлено в призначенні допомоги. Вважає, що відповідач порушив його права та охоронювані законом інтереси.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування протоколу, зобов`язання вчинити певні дії, залишено без розгляду в частині вимог до Тернопільського обласного військового комісаріату.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії з питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладене у п. 2 протоколу № 31 від 23 березня 2018 року, щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги, визнано протиправним і скасовано. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу на підставі Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Порядком № 975 та Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а рішення відповідача щодо відмови у призначенні позивачу такої одноразової допомоги, викладене у п.2 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №31 від 23 березня 2018 року є протиправним, оскільки з досліджених медичних та інших документів не вбачається будь-яких даних, які б свідчили про вчинення позивачем злочину чи адміністративного правопорушення або вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивачем не надано документ, що свідчить про причини та обставини поранення(контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження, який визначений п. 11 Порядку. Крім цього, в даному випадку зобов`язання Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу є формою втручання в дискреційні повноваження Міністерства оборони України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що ним до суду першої інстанції подано характеристику з місця несення служби, яка є позитивною, вказано на відсутність будь-яких порушень дисципліни, довідку про відсутність судимості, а також довідку про те, що позивач не брав участі будь-яких бійках та не був помічений в бійках чи інших подіях з моменту повернення з військової служби. Всі ці документи свідчать про те, що ушкодження здоров`я позивача є наслідком травми отриманої під час несення служби. Крім цього, право позивача на одноразову грошову допомогу встановлено також постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року у справі № 819/1666/17, яка набрала законної сили.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу в Збройних Силах СРСР в складі військової частини п/п 39696, з 30 жовтня 1986 року по 11 травня 1988 року - в Республіці Афганістан. Дана інформація підтверджується військовим квитком НОМЕР_1 , виданим Борщівським районним військовим комісаріатом Тернопільської області 15 квітня 1986 року, довідкою №1515 від 05 вересня 2017 року, виданою Борщівським районним військовим комісаріатом Тернопільської області, Службовою характеристикою від 09 травня 1988 року.
У відповідності до виписки з Акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0621367 від 26 травня 2016 року, позивачу встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок поранення (контузії) та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебування у країнах, де велися бойові дії.
Також, позивачу встановлено статус інваліда війни ІІІ групи та видано Управлінням праці та соціального захисту населення Борщівської районної державної адміністрації Тернопільської області посвідчення серії НОМЕР_2 від 27 травня 2016 року. 
Відповідно до Витягу із протоколу № 1471 від 04 квітня 2016 року Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, у колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 виявлені множинні вогнепальні поранення голови, правої ноги/контузія, 1987 року, проявом яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи №787/Ж від 28 березня 2016 року Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Даним Протоколом зроблено висновок про те, що поранення (контузія) та захворювання, - так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. 
Наведена вище інформація також встановлена у Постанові Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року у справі №819/1666/17, якою зобов`язано Тернопільський обласний військовий комісаріат направити в Міністерство оборони України документи для призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності від поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язку військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.  Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року повернено апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, постанова Тернопільського окружного адміністративного суду набрала законної сили 26 грудня 2017 року. У відповідності до частини четвертої ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Однак, листом від 06 квітня 2018 року ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача про те, що пунктом 2 Протоколу від 23 березня 2018 року №31 Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум позивачу відмовлено у призначенні  одноразової грошової допомоги, оскільки заявником не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, який передбачено пунктом Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до   Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»   (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Разом з цим, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені   Законом № 2011-ХІІ, у статті 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до   ст. 41 Закону № 2232-ХІІ   виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених   Законом № 2011-ХІІ.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-ХІІ   одноразова грошова допомога у разі встановлення військовослужбовцю II групи інвалідності призначається і виплачується в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого   законом   для працездатних осіб на момент встановлення інвалідності IIІ групи.
Пунктом 4 ч. 2   ст. 16 Закону № 2011-ХІІ            встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Водночас, відповідно до   ст. 16-4 Закону № 2011-XII   призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: 
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Відповідно до частини дев`ятої   статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ       порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог цієї   статті Закону, Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві»   затвердив Порядок № 975.
Пунктом 11 Порядку № 975 визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Аналіз зазначених норм права діє підстави для висновку, що законодавець делегував Уряду повноваження визначати порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої   статтею 16-2 Закону № 2011-XII.
Подання зазначених у пункті 11 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у   статті 16-4 Закону № 2011-XII   (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.
При цьому Порядок № 975 не визначає, який саме документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги, на підтвердження обставин причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).
Водночас, подання до Міноборони відповідного рішення військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку № 975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 822/220/18, документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення. Неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міноборони обов`язку щодо їх витребовування.
У зазначеній справі, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що надані позивачем документи, на підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва), а саме: акт судово-медичного дослідження та протокол засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону, не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Відтак, у контексті спірних правовідносин та обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 28 березня 2016 року № 787/ж(а.с.16), вказує лише на характер і давність тілесних ушкоджень, тобто імовірність спричинення рубців на тілі пораненням, яке могло мати місце в строк та за обставин вказаних освідуваним.
Водночас, як свідчить зміст витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 04 квітня 2016 року № 1471(а.с.15), він постановлений на підставі висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 28 березня 2016 року № 787/ж, у якому відомості про обставини поранення, встановлені із пояснень позивача.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не додав документ, який свідчить про причини та обставини поранення, а рішення Центральної військово-лікарської комісії Міноборони від 04 квітня 2016 року № 1471, викладене у формі протоколу від 04 квітня 2016 року № 1471, не є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання позивача.
Щодо поданої позивачем до суду першої інстанції, на підтвердження факту отримання поранення не пов`язаного із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або яке не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, довідки виданої Скала-Подільською селищною радою Борщівського району Тернопільської області від 10 жовтня 2017 року № 530, то колегія суддів вважає, що остання не є належним доказом вищевказаного факту, оскільки поранення позивача сталося у 1987 року, а довідка стосується періоду з травня 1988 року по даний час.
Також, колегія суддів вважає посилання суду першої інстанції на те, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року у справі №819/1666/17,  яка набрала законної сили, встановлено, що позивач отримав поранення пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, внаслідок чого йому встановлено третю групу інвалідності, безпідставними, оскільки у зазначеному судовому рішенні оцінка зазначеним обставинам не надавалася, а лише перевірялася правомірність дій Тернопільського обласного військового комісаріату щодо повернення ним на доопрацювання документів позивача, у зв`язку з відсутністю повного переліку документів, визначених у п. 11 Порядку № 975.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення відповідача прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих   законом   повноважень та підстави для скасування цього рішення відсутні.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити повністю.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року у справі № 500/2062/18 – скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 05 травня 2020 року.