Справа № 151/80/20
Провадження № 22-ц/801/1095/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Моцний В. С.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року	Справа № 151/80/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Марчук В. С., Міхасішина І. В.
Секретар: Кузьменко Б. І.
За участю: позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Чечельницький спиртовий завод» про стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, 
Рішення ухвалив суддя Моцний В. С.
Рішення ухвалено у смт Чечельнику Вінницької області
Повний текст рішення складено 10 квітня 2020 року,
Встановив:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Чечельницький спиртовий завод» про стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 20 червня 2018 року у цивільній справі № 151/701/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року, стягнуто з ДП «Чечельницький спиртовий завод» на його користь заборгованість в сумі 209 862 грн.
Зазначене рішення суду до цього часу не виконане відповідачем. 22 січня 2020 року державним виконавцем Чечельницького районного відділу ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження № 61048386 з примусового виконання зазначеного рішення суду. 
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний виплатити йому всю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
З вимогою про сплату заборгованості він звернувся до відповідача у вересні 2014 року, а тому інфляційні втрати та 3% річних слід нараховувати з зазначеної дати.
Сума інфляційних нарахувань за період з вересня 2014 року по грудень 2019 року складає 276 430,22 грн.; 3% річних за період з вересня 2014 року до лютого 2020 року складає 31 710,15 грн., які позивач просив стягнути з відповідача.
Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Чечельницький спиртовий завод» на користь ОСОБА_1 інфляційній втрати за період з березня 2019 року по лютий 2020 року в сумі 5053,08 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу за період з 17 лютого 2019 року по 17 лютого 2020 року (365 днів) в сумі 6 296 грн.
Стягнуто з ДП «Чечельницький спиртовий завод» до Державного бюджету судовий збір в сумі 840,80 грн.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги і стягнути з відповідача на його користь нарахування інфляційних втрат в сумі 276 430,22 грн. та 3% річних в сумі 31 710,15 грн., пославшись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги полягають у незгоді позивача із застосуванням судом першої інстанції строку позовної давності до його вимог про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних, оскільки він у вересні 2014 року направив відповідачу вимогу про погашення заборгованості і саме з 22 вересня 2014 року має місце невиконання грошового зобов`язання боржником; і з безпідставним застосуванням спеціальної позовної давності в один рік, яка відповідно до ст. 258 ЦК України застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів), що жодним чином не пов`язано із заявленими позивачем вимогами.
Відповідач ДП «Чечельницький спиртовий завод» відзиву на апеляційну скаргу не надав.
В судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Судом встановлено, що рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 20 червня 2018 року у цивільній справі № 151/701/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року, стягнуто з ДП «Чечельницький спиртовий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики та надання поворотної цільової фінансової допомоги в розмірі 209 862 грн. (а. с. 9-11, 12-17).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання цього рішення суду 02 грудня 2019 року Чечельницьким районним судом Вінницької області видано виконавчий лист про стягнення з ДП «Чечельницький спиртовий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 209 862 грн. (а. с. 6), на виконання якого 22 січня 2020 року державним виконавцем Чечельницького районного відділу ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження ВП № 61048386 (а. с. 18).
Зазначене судове рішення відповідач ДП «Чечельницький спиртовий завод» до даного часу не виконав, що не заперечується сторонами.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач заявив про застосування строків позовної давності до позовних вимог, а тому дійшов висновку про те, що до заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних слід застосувати спеціальну позовну давність - один рік, що передбачена ч. 2 ст. 258 ЦК України.
Апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції.
Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як свідчать матеріали справи представник відповідача ДП «Чечельницький спиртовий завод» 03 квітня 2020 року подав до суду першої інстанції заяву, у якій просив застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову (а. с. 44).
За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (спеціальна позовна давність).
Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
В той же час частиною другою статті 625 ЦК України передбачено відповідальність боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3% річних (ч. 2 ст. 625 ЦК України) не є санкцією (неустойкою в розумінні ст. 549 ЦК України), а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
З огляду на викладене застосування судом першої інстанції до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних спеціальної позовної давності в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України) є помилковим, оскільки до таких вимог застосовується загальна позовна давність у три роки. А тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.
Згідно з наведеними у позовній заяві розрахунками інфляційні втрати та три відсотки річних позивач просив стягнути, починаючи з вересня 2014 року - з часу пред`явлення ним відповідачеві вимоги про погашення заборгованості. Позовну заяву позивач подав до суду через відділення поштового зв`язку 12 лютого 2020 року (а. с. 28). 
За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5). 
Враховуючи заяву представника позивача про застосування позовної давності, апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнувши із відповідача на його користь інфляційні втрати та 3% річних в межах трирічного строку позовної давності, що передує дню звернення до суду з позовом, тобто за період з 12 лютого 2017 до 12 лютого 2020 року.
Розмір інфляційних втрат за період з березня 2017 року до лютого 2020 року становить 60 198,35 грн. (209 862 грн. х 1,28684733 (підсумковий індекс інфляції/100) - 209 862 грн.), розмір 3% річних за період з 12 лютого 2017 року до 12 лютого 2020 року становить 18 904,83 грн. (209 862 грн./365 днів х 1096 днів х 0,03), які підлягають до стягнення із відповідача на користь позивача.
Доводи апеляційної скарги в тому, що позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за весь період прострочення відповідачем грошового зобов`язання - з вересня 2014 року, оскільки саме тоді він направив відповідачу вимогу про погашення заборгованості і саме з 22 вересня 2014 року має місце невиконання грошового зобов`язання боржником, є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 60 198,35 грн. та 3% річних в сумі 18 904,83 грн. за період з 12 лютого 2017 року до 12 лютого 2020 року.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Пунктом «в» частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
За подання позовної заяви до сплати підлягав судовий збір в сумі 3081,40 грн. (1 відсоток ціни позову); а за подання апеляційної скарги на рішення суду - 4622,10 грн. (150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).
За принципом пропорційності відповідно до задоволених позовних вимог (розмір задоволених вимог у процентному співвідношенні - 25,67%) із відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в загальній сумі 1977,49 грн., із яких: 791 грн. судового збору, що підлягав до сплати за подання позовної заяви та 1186,49 грн. судового збору, що підлягав до сплати за подання апеляційної скарги на рішення суду. 
Решту судових витрат зі сплати судового збору, що підлягав до сплати за подання до суду позовної заяви в сумі 2290,40 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 3435,61 грн., що разом складає - 5726,01 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Чечельницький спиртовий завод» про стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Чечельницький спиртовий завод» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 60 198,35 грн. (шістдесят тисяч сто дев`яносто вісім гривень тридцять п`ять копійок) та 3% річних в сумі 18 904,83 грн. (вісімнадцять тисяч дев`ятсот чотири гривні вісімдесят три копійки), за період з 12 лютого 2017 року до 12 лютого 2020 року.
Стягнути з ДП «Чечельницький спиртовий завод» на користь держави судовий збір в сумі 1977,49 грн. (одна тисяча дев`ятсот сімдесят сім гривень сорок дев`ять копійок).
Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 2290,40 грн. та за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 3435,61 грн., що разом складає 5726,01 грн. (п`ять тисяч сімсот двадцять шість гривень одна копійка) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	В. С. Марчук  	
  	І. В. Міхасішин  	

Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року