Постанова                                    
Іменем України
 
06 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 640/8448/16-ц
провадження № 61-26848св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,        Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування»,
відповідач -  ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_2 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування,
 
за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на рішення Київського районного суду міста Харкова                          від 20 вересня 2016 року у складі судді Шмадченко С. І. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі- ПрАТ «СК «АХА Страхування») звернулося до суду з указаним позовом та просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 196 714, 72 грн та судові витрати.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПрАТ «СК «Страхування» посилалося на те, що         02 вересня 2014 року о 16 годині 30 хвилин на АДРЕСА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю двох транспортних засобів, автомобіля ВАЗ 21011, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та - Lexus 250, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. На момент ДТП автомобіль Lexus 250 був застрахований в ПрАТ «СК «АХА Страхування» згідно з договором добровільного страхування від 11 квітня 2014 року № 63133 Га/14х/шв. 23 вересня 2014 року воно виплатило власнику автомобіля Lexus 250 ОСОБА_4 страхове відшкодування в розмірі 246 714,72 грн. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «ПРОСТО-страхування» (далі - ПрАТ «ПРОСТО-страхування»)  за полісом № АІ/6775406. Тому воно звернулося до ПрАТ «ПРОСТО-страхування» з регресною вимогою на загальну суму 50 000 грн. Так як ПрАТ «ПРОСТО-страхування» сплатило  50 000 грн, несплаченою залишилася сума страхового відшкодування в розмірі 196 714,72 грн, яку позивач і просив стягнути з відповідача. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Київський районний суд міста Харкова рішенням від 20 вересня 2016 року відмовив у задоволенні позову. 
 
Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що вина ОСОБА_2 у скоєнні ДТП встановлена не була, а тому він не є особою, яка є відповідальною за завдані збитки, а також особою, до якої може бути пред`явлено регресні вимоги.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 27 липня 2017 року рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 вересня  2016 року залишив без змін. 
 
Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому суд виходив з того, що позивачем  не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є особою відповідальною за завдані ОСОБА_4 збитки. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У жовтні 2017 року ПрАТ «СК «АХА Страхування» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 вересня         2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2017 року і ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга  ПрАТ «СК «Страхування» мотивована неврахуванням судами того, що при розгляді адміністративних матеріалів (справа № 619/5586/14-п) стосовно ДТП Дергачівським районним судом Харківської області було встановлено, що ОСОБА_2 керуючи автомобілем ВАЗ 21011 виїхав на смугу зустрічного напрямку руху, де допустив зіткнення з автомобілем Lexus 250, чим завдав матеріальної шкоди та порушив пункт 10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року (далі - ПДР). Суди не взяли до уваги того, що закриваючи провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно відповідача суд керувався пунктом 7 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) згідно з яким провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. При цьому в постанові не зазначено, що провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Відсутність постанови про притягнення винної особи до відповідальності не є підставою для відшкодування сплаченого страхового відшкодування, оскільки винну особу не було притягнуто до відповідальності не через реабілітуючі підстави (відсутність складу адміністративного правопорушення), а внаслідок закінчення строку притягнення особи до адміністративної відповідальності. 
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подала пояснення на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними і обґрунтованими. Доводи наведені в касаційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують доведені обставини і не обґрунтовують порушення судом норм матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень. При цьому зазначила, що суди попередніх інстанцій, дослідивши матеріали справи та показання свідків, дійшли правильного висновку про недоведеність вини ОСОБА_2 у ДТП, оскільки винним є особа, яка покинула місце ДТП, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
16 травня 2018 року справу № 640/8448/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                       від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року касаційне провадження за вищевказаним позовом зупинено до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року касаційне провадження поновлено та залучено правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .
 
Фактичні обставини
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 березня 2014 року між         ОСОБА_4 та ПрАТ «СК «АХА Страхування» був укладений договір добровільного страхування № 63133 Га/14х/шв., згідно з яким страховик, здійснив страхування майнових інтересів ОСОБА_4 , пов`язаних з володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом - автомобілем Lexus 250, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
 
02 вересня 2014 року в селі Мала Данилівка Дергачівського району Харківської області відбулася ДТП за участі вищезазначеного автомобіля Lexus 250, під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля ВАЗ 21011, яким керував                     ОСОБА_2  Внаслідок ДТП автомобілі зазнали механічних пошкоджень.
 
03 листопада 2014 року інспектором ВДАЇ Дергачівського району Яненко А. В. був складений протокол про адміністративне правопорушення за статтею 124 КУпАП відносно ОСОБА_2 , згідно з яким відповідач 02 вересня 2014 року                            о 16 годині 30 хвилин, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21011 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1, виїхав на смугу зустрічного напрямку руху, де допустив зіткнення з автомобілем Lexus 250, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , чим порушив вимоги пункту 10.1 ПДР.  
 
ПрАТ «CK «АХА Страхування» був проведений розрахунок страхового відшкодування і встановлено, що власнику автомобіля Lexus 250 ОСОБА_4 спричинена матеріальна шкода у 246 714,72 грн., яку відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 11 березня 2014 року було виплачено 29 жовтня 2014 року.
 
При цьому на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як власника наземного транспортного засобу, була застрахована згідно з договору від 01 травня 2014 року, укладеного відповідачем з ПрАТ «ПРОСТО-страхування» (поліс № АІ/6775406), у зв`язку з чим 05 серпня 2015 року ПрАТ «СК «АХА Страхування» звернулося до ПрАТ «ПРОCTO-страхування» з вимогою про виплату страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн.
 
Різниця між сумою страхової компенсації сплаченої ПрАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_4 та страховою сумою у розмірі 50 000 грн складає                196 714,72 грн (246 714,72 - 50 000), яку позивач просив стягнути з ОСОБА_2 
 
Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2014 року (справа № 619/5586/14-п) провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2 закрито на підставі статті 38 КУпАП.
При цьому, вказана постанова не містить висновків щодо наявності вини      ОСОБА_2 у ДТП, яка мала місце 02 вересня 2014 року.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла  до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
 
Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. 
 
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (стаття 1188 ЦК України).
 
Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
 
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
Згідно зі статями 7, 8 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в Україні здійснюється обов`язково. Cтрахова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування.
 
Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою особою, у формі, що визначається страховиком.
 
Правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються, зокрема Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
 
Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
 
Згідно з пунктом 9.1. статті 9 Закону № 1961-IV страхова сума ? це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
 
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1. статті 22 Закону  № 1961-IV).
 
За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
 
Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України                          від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що вина  ОСОБА_2 доводиться  постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2014 року (справа № 619/5586/14-п), оскільки закриваючи провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно відповідача суд керувався пунктом 7 частини першої статті 247 КУпАП, однак не встановив відсутність складу адміністративного правопорушення, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини заподіювача шкоди.
 
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
 
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
 
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).
 
Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи 
від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.
 
Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року обов`язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.
 
За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відмовляючи в задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем, в порушення вимог статей 60, 61 ЦПК України 2004 року, не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є особою відповідальною за завдані ОСОБА_4 збитки.
 
При цьому, судами було встановлено, що постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2014 року (справа № 619/5586/14-п) провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2 закрито на підставі статті 38 КпАП. Такожу, суди виходили з того, що вказана постанова не містить висновків щодо наявності вини ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 02 вересня 2014 року.
 
Крім того, суди виходили з того, що зазначена постанова не може вважатися такою, яка має приюдиційне значення для вирішення цієї справи, оскільки наявна в ній вказівка про те, що «позивач не заперечував проти вказаних вище обставин» є помилковою, оскільки відповідно до КУпАП в провадження у справах про адміністративні правопорушення відсутній такий учасник як позивач. З пояснень відповідача суди встановили, що ДТП сталася внаслідок протиправних дій водія автомобіля «Субару Трибека», державний реєстраційний номер НОМЕР_4        ОСОБА_6 , який раптово виїхав та перекрив смугу руху, по якій рухався              ОСОБА_2 , внаслідок чого той був змушений виїхати на зустрічну смугу, де і відбулося зіткнення з автомобілем Lexus 250. Зазначені пояснення ОСОБА_2 підтвердив і ОСОБА_7 , який рухався на автомобілі «Рено Меган 2», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 позаду автомобіля Lexus 250.
 
Встановивши, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували вищезазначені пояснення та підтверджували, що ОСОБА_2 є особою відповідальною за завдані  ОСОБА_4  збитки, а саме, що ДТП сталася внаслідок протиправних дій відповідача та між протиправними діями  ОСОБА_2 і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про невинуватість ОСОБА_2 .
 
З огляду на наведене не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про доведеність вини  ОСОБА_2 у завданні ОСОБА_4  шкоди (збитків), яка була їй відшкодована позивачем, оскільки ці доводи спростовуються встановленими у справі обставинами, які суди попередніх інстанцій вважали доведеними, в той час як суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованими та такими, що зроблені на підставі повно і всебічно досліджених доказів та з урахуванням встановлених обставин справи.
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» залишити без задоволення. 
 
Рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун