ПОСТАНОВА
Іменем України

13 березня 2020 року 
Київ
справа №817/35/16
адміністративне провадження №К/9901/11626/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
Судді-доповідача - Бевзенка В.М.,
суддів: Данилевич Н.А., Кашпур О.В.
розглянувши у попередньому судовому  засіданні  як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 817/35/16
за позовом ОСОБА_1 
до прокуратури Рівненської області 
про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за касаційною скаргою прокуратури Рівненської області 
на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 12.04.2016 (постановлену у складі судді: Сала А.Б.)
та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2016 (постановлену у складі колегії суддів: Бучик А.Ю., Одемчука Є.В., Шевчука С.М.)

УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом до прокуратури Рівненської області (далі - відповідач) про поновлення його на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.12.2015 року по день постановлення судового рішення.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що    03.12.2015 наказом прокурора Рівненської області позивача було звільнено з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Закон України "Про прокуратуру" від     14.10.2014     року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Підставою звільнення став наказ Генерального прокурора України № 53ш від 15.07.2015. Однак, позивач вважає, що при його звільненні не враховано переважне його право на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, продуктивністю праці та перебуванням на утриманні трьох неповнолітніх дітей. Керівництвом прокуратури не прийнято до уваги, що в органах прокуратури він пропрацював більше 20 років, мав достатній досвід прокурорської роботи. Тому, позивач просить суд поновити його на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області з 03.12.2015, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2016, залишено без змін постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 12.04.2016, якою позовні вимоги задоволено:
- визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Рівненської області №1485 від 03.12.2015 "Про звільнення ОСОБА_1 ".;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області;
- стягнуто з прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 , заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 26624,76 гривень.
Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в сумі 1699, 44 грн (сума без сплати податків та інших обов`язкових платежів, які стягуються під час виплати даної суми працівнику) звернуто до негайного виконання.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що звільнення позивача проведено неправомірно, з порушенням вимог, встановлених статтями 40, 42, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки йому не було запропоновано жодної із посад, передбачених у штатному розписі прокуратури Волинської області, а також не з`ясовано питання щодо наявності в нього переважного права на залишення на роботі. Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність наказу про звільнення позивача та наявність підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї
У липні 2016 року прокуратура Рівненської області звернулася з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції.
У касаційній скарзі касатор просить:
Скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 12.04.2016 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2016 по справі № 817/35/16 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
РУХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.10.2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою прокуратури Рівненської області та установлено строк для подачі заперечення на касаційну скаргу.
Відповідно до положень підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - КАС України) вказана касаційна скарга 30.01.2018 передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу:
Касаційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно зазначено про необхідність першочергового працевлаштування тих осіб, відділи та структурні підрозділи яких ліквідуються.  При призначенні на посади у новоутворених відділах надавалась перевага працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, обсягом виконаної роботи. Враховуючи відсутність належної кваліфікації, на момент вручення попередження про наступне вивільнення у роботодавця не було об`єктивної можливості запропонувати позивачеві будь-яку посаду, яка б відповідала його рівню знань та навичок. Також наголошує, що судами попередніх інстанцій не враховано, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України, особливості розгляду трудових спорів регулюється спеціальними нормами законодавства України і вони є пріоритетними перед нормами КЗпП України.
У запереченні на касаційну скаргу позивач просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення - залишити без змін.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Наказом Генерального прокурора України № 53ш від 15.07.2015 у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області були ліквідовані окремі відділи, а загальну штатну чисельність ліквідованих одиниць - 33 з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України. Згідно з п. 2 цього Наказу, у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області скорочено 85,5 посад та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, в тому числі посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні.
На виконання вимог вищезазначеного наказу Генеральної прокуратури України      17.07.2015 відповідно до наказу прокуратури Рівненської області №768 з метою об`єктивного та неупередженого вирішення питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників було утворено комісію, яка відповідно до протокольного рішення від 20.07.2015 на засіданні вирішила рекомендувати прокурору області відповідно до статті 49-2 КЗпП України працівників, в тому числі прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні ОСОБА_1 
31 липня 2015 позивач попереджений про звільнення із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (пункт 1 частина 1 стаття 40 КЗпП України) з 30.09.2015. Поряд з цим, у попередженні зазначено про відсутність вакантних посад, які могли б бути запропоновані позивачу.
Відповідно до наказу №53ш від 15.07.2015 у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області ліквідовано 9 відділів із загальною штатною чисельністю 33 одиниці, скорочено 85,5 посад, зокрема і посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні. Разом з тим, згідно зазначеного наказу були утворені у структурі прокуратури Рівненської області відділи із встановленою у штатному розписі посад загальною чисельністю 36 одиниць.
03 грудня 2015 прокуратурою Рівненської області прийнятий наказ №1435, відповідно до якого радника юстиції ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України з 03.12.2015 у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9 частина 1 статті 51 Закону Закон № 1697-VII, пункт 1 частина 1 стаття 40 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.
Не погоджуючись із своїм звільнення, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Конституція України від 28 червня 1996 року
Частина 2 статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про прокуратуру" від     14.10.2014     року № 1697-VII
Статтею 51 Закону України "Про прокуратуру"     визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Однією з умов звільнення прокурора з посади згідно пункту 9 частини першої цієї статті є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно із частиною 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
В силу приписів частини 1 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Згідно із частиною другою статті 49-2КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Відповідно до частини 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"
У пункті 19      Постанови містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1     статті 40 КЗпП     суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд звертає увагу, що 8 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX, за правилом пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Суд виходить з таких міркувань.
Відповідач вважає, що реорганізація прокуратури Рівненської області полягала саме у ліквідації відповідного структурних підрозділів, однак з таким твердженням погодитись не можна, оскільки вживані у пункті 1 частини 1    статті 40 КЗпП України    поняття "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.
Поряд з тим судами попередніх інстанцій встановлено і цього не спростовує сторона відповідача, що прокуратура Рівненської області як юридична особа не ліквідована, не реорганізована та відповідних відомостей Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містить.
Зміна системи органів прокуратури у зв`язку з набранням чинності 15.07.2015  Закону України "Про прокуратуру"    з набуттям обласними прокуратурами статусу регіональних, не передбачає відмову держави від виконання завдань та функцій такої особи, що є виключною підставою для констатації факту про ліквідацію юридичної особи публічного права.
Таким чином, наведена обставина може бути підставою для звільнення працівників структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини 1    статті 40 КЗпП України    лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників, що узгоджується також із нормою частини 3    статті 36 КЗпП України, відповідно до якої у разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частина 1    статті 40 КЗпП України).
В період між попередженням (31.07.2015) позивача про звільнення із займаної посади до самого звільнення (03.12.2015) існували вакантні посади у новостворених відділах прокуратури Рівненської області та проводився добір працівників для їх зайняття, а відтак існувала можливість для працевлаштування позивача, яку роботодавець не реалізував. Доказів на підтвердження неможливості запропонувати позивачу вакантну посаду відповідачем суду не надано.
Таким чином, звільнивши позивача на підставі пункту 1 частини 1      статті 40 КЗпП України, відповідач не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача на відповідній посаді, що свідчить про порушення встановленого порядку його звільнення. 
Порушення зазначеного порядку пропонування працівнику іншої роботи є достатньою підставою для визнання у судовому порядку звільнення протиправним. 
За таких обставин суди  попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку, що відповідачем порушена процедура звільнення позивача, оскільки йому не було запропоновано всіх вакантних посад так і у новоутворених відділах.
При цьому доводи відповідача про те, що на момент звільнення позивача інших вільних вакансій не було у структурних підрозділах прокуратури Рівненської області, в тому числі і новоутворених відділах, не заслуговують на увагу, оскільки відповідний обов`язок роботодавця виникає не в момент звільнення працівника, а з часу його офіційного попередження про наступне вивільнення.          
Відповідно до частини 1    статті 42 КЗпП України    при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Пунктами 1, 3 частини 2 цієї ж статті також визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Судами попередніх інстанцій також встановлено, що відповідачем при визначенні переважного права на залишенні на роботі між працівниками відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні не було враховано, що на утриманні у позивача перебуває троє неповнолітніх дітей, а також безперервний стаж роботи в органах прокуратури більше 16 років, що свідчить про переваги ОСОБА_1 щодо залишення на роботі порівняно з ОСОБА_2 (стаж - 10 років; 2 дітей) та ОСОБА_3 (стаж 8 років; 1 дитина)..
Беручи до уваги наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, суд першої інстанції, позицію якого підтримав суд апеляційної інстанції, правильно прийшов до висновку, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівника, встановленого статтями          40,          49-2 КЗпП України та не забезпечено реалізацію переважного права позивача на залишення на роботі, отже оскаржуваний наказ від 03.12.2015 року №1435 є протиправним та підлягає скасуванню.
Доводи скаржника про пріоритетність норм Закону № 1697-VII   перед нормами КЗпП України колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Порядок звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури визначається нормами Закон № 1697-VII. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами КЗпП України у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.
Виходячи з наведеного у випадку скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець вправі проводити звільнення працівників за пунктом 1 частини 1ї статті 40 КЗпП України, однак таке звільнення повинно проводитись з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главами ІІІ та ІІІ-А КЗпП України, зокрема, статтями 42 та                                             49-2    цього    Кодексу.
Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від    07 травня 2019 року в справі №    803/1157/16 та Верховний Суд не вбачає підстав відступати від неї.
VI. ПРАВОВИЙ ВИСНОВОК ВЕРХОВНОГО СУДУ В АДМІНІСТРАТИВНІЙ СПРАВІ
Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень та погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.
Відповідно до частин 1 - 3 статті 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Приписами частини 1 статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій винесено законні і обґрунтовані рішення, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування чи зміни - відсутні.
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу прокуратури Рівненської області - залишити без задоволення.
Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 12.04.2016 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2016 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.
Суддя-доповідач:                                                                                В.М. Бевзенко
Судді:                                                                                           Н.А. Данилевич
                                                                                                    О.В. Кашпур