ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 квітня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/11647/19	
(суддя Сліпець Н.Є., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Сафронової С.В.,     
 розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року про забезпечення позову у справі №160/11647/19 за позовом Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування припису та постанови про накладення штрафу ,-

ВСТАНОВИВ:

Департамент благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради 29 листопада 2019 року звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом зупинення дії:
- припису від 31.10.2019 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, яким вимагається усунути порушення ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 9 п. 12 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 року №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», а саме: експлуатація об`єкта будівництва не прийнятого в експлуатацію щодо об`єкта «Капітальний ремонт елементів деформаційних швів та опор зовнішнього освітлення автодорожного мосту № 2 через р. Дніпро в м. Дніпро», що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів із значними наслідками (СС3);
-  постанови ДАБІ у Дніпропетровській області від 05.11.2019 року №7/1485 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, якою було визнано Департамент благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради винним у вчиненні правопорушення, передбаченого п.п. 3 ч. 4 ч. 2 т. 3 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» та накладено штраф у сумі 1806300,00 грн. 
Заява обґрунтована тим, що позивач з об`єктивних обставин не може виконати вимоги припису та постанови, оскільки виконавча і проектна документація, необхідна для введення об`єкта в експлуатацію вилучена прокуратурою в рамках кримінальної справи. Оскільки, відповідно до Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» відповідач може пред`явити постанову до примусового виконання та з позивача в примусовому порядку буде стягнута значна сума коштів, а також те, що після 31.11.2019 року відповідач може здійснити перевірку виконання вимог припису і, внаслідок невиконання вимог припису на позивача може бути накладено новий штраф, то вказане може спричинити значну шкоду для позивача, який фінансується з міського бюджету, на його рахунки може бути накладений арешт та, як наслідок, буде заблоковано роботу усього департаменту, у зв`язку з чим позивач звертається до суду із даною заявою, оскільки виконання оскаржуваних рішень суб`єкта владних повноважень може призвести до заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, захист цих прав, свобод та законних інтересів стане не можливим та для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.               
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року  клопотання про забезпечення позову задоволено частково.
Суд, зупинив дію припису від 31.10.2019 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, яким вимагається усунути порушення ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 9 п. 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», а саме: експлуатація об`єкта будівництва не прийнятого в експлуатацію щодо об`єкта «Капітальний ремонт елементів деформаційних швів та опор зовнішнього освітлення автодорожного мосту № 2 через р. Дніпро в м. Дніпро», що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів із значними наслідками (ССЗ) до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 160/11647/19. В задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову - відмовив.          
Ухвала суду мотивована тим, що доводи заявника відносно наявності підстав для зупинення дії постанови Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 05.11.2019 року № 7/1485 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, мають лише характер припущень, оскільки доказів звернення відповідача до органу державної виконавчої служби з метою примусового стягнення штрафу з позивача накладеного постановою від 05.11.2019 року № 7/1485, факту арешту та списання на користь державного бюджету грошових коштів з рахунків заявника, при зверненні до суду з заявою про забезпечення позову заявником не надано. При цьому, суд першої інстанції зробив висновок про те, що заяву в частині зупинення дії оскаржуваного припису від 31.10.2019 року необхідно задовольнити з огляду на те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення його дії може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся (зокрема, у випадку невиконання припису від 31.10.2019 року у строк до 31.11.2019 року позивача повторно може бути притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу у відповідності до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності»).
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить її скасувати повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що заява позивача ґрунтується лише на припущеннях без наведення відповідного обґрунтування.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.           Частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Наведений перелік підстав забезпечення позову є вичерпним.
Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.
Обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є достатнє обґрунтування того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При цьому, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, у зв`язку із чим, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Під час вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» постанови про накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, винесені посадовими особами, визначеними у частині другій статті 3 цього Закону, є виконавчими документами і підлягають виконанню в установленому законом порядку.
У разі несплати штрафу в зазначений строк другий примірник постанови надсилається органу державної виконавчої служби для виконання постанови в примусовому порядку.           Пунктом 7 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VIII (далі за текстом – Закон №1404) встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення державних органів, які законом визнані виконавчими документами.
Зважаючи на ч.1 ст.12 Закону №1404 виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до ч.4 ст.15 Закону №1404 за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.          
Дійсно, постанова від 05.11.2019 року №7/1485 про накладення штрафу у розмірі 1806300,00 грн. є виконавчим документом, однак подана заява та додані до неї документи не містять доказів звернення такої постанови до виконання, відкриття виконавчого провадження, як наслідок станом на час звернення до суду з заявою про забезпечення позову відсутні обставини, які б вказували  що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.
Щодо вимог в частині забезпечення позову, шляхом зупинення дії припису від 31.10.2019 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Припис - обов`язкова до виконання письмова вимога інспектора будівельного нагляду, що надається юридичним і фізичним особам з метою усунення виявленого порушення законодавства у сфері містобудівної діяльності.
Як встановлено судом першої інстанції приписом від 31.10.2019 року від позивача вимагається усунути до 31.11.2019 року порушення ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 9 п. 12 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 року №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», а саме: експлуатація об`єкта будівництва не прийнятого в експлуатацію щодо об`єкта «Капітальний ремонт елементів деформаційних швів та опор зовнішнього освітлення автодорожного мосту № 2 через р. Дніпро в м. Дніпропетровськ», що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів із значними наслідками (СС3).
Частиною 6 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» визначено, що суб`єкти містобудування несуть відповідальність у вигляді штрафу за невиконання приписів органів державного архітектурно-будівельного контролю.
Отже, з положення вищезазначеної норми вбачається, що наслідком невиконання припису у встановлений у ньому строк, є відповідальність у вигляді штрафу для суб`єкта містобудування.
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у цій справі в тому числі є законність та обґрунтованість припису від 31.10.2019 року.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Звертаючись до суду з цим позовом та заявляючи вимогу щодо скасування припису з підстав його незаконності, позивач в праві розраховувати на те, що до вирішення справи по суті державним органом не буде винесено рішень у спірних правовідносинах, які призведуть безпосередньо до змін в обсязі його прав та забезпечення їх примусової реалізації.
Проте, ні положення Кодексу адміністративного судочинства України, а ні Закони України, які регулюють містобудівну діяльність не передбачають зупинення дії припису на час оскарження його в судовому порядку. 
Абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 встановлює, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі  «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував про те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується  (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце  (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).
Пунктом 2 частини 1 статті 150 КАС України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Враховуючи те, що предметом спору у цій справі зокрема є і законність припису від 31.10.2019 року, при цьому строк вирішення цього спору судом перевищує строк встановлений оскаржуваним приписом на його виконання, в той час як державний орган діючи на підставі Закону уповноважений на здійснення перевірки виконання позивачем такого припису у встановлений у ньому термін та за невиконання цього припису позивач несе відповідальність у вигляді штрафу, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позивач звертаючись до суду з цим позовом вправі розраховувати на те, що до вирішення справи судом його положення не зміниться. 
У разі виконання відповідачем своїх обов`язків щодо перевірки виконання позивачем оскаржуваного припису та встановленні його невиконання подальше накладення на позивача штрафу буде свідчити про нівелювання ефективності судового захисту з розгляду спору щодо оскарження припису, оскільки після виникнення обов`язку щодо сплати штрафу з підстав невиконання (неналежного) виконання припису, судове рішення про скасування такого припису у разі задоволення позову втратить свій сенс.
Так, безумовно згідно з нормами чинного законодавства позивач в подальшому не буде позбавлений права на звернення до суду з позовом щодо оскарження рішення про накладення штрафу за невиконання припису, проте такі дії потребують часу, додаткової сплати судового збору та інших зусиль, що істотно ускладнить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що у разі вирішення спору у цій справі не на користь позивача, відповідач не позбавлений права вчинити дії щодо проведення перевірки виконання позивачем такого припису.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зупинення дії оскаржуваного припису не породжує для позивача додаткових обов`язків, що в свою чергу дасть можливість на ефективний захист його оспорюваних прав, за захистом яких він звернувся до суду, при цьому таке зупинення не позбавить відповідача після вирішення спору судом та у разі ухвалення рішення не на користь позивача провести перевірку виконання винесеного ним припису.  
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому ухвала суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -                                                    
                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області – залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року у справі №160/11647/19 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 28 квітня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова