Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 447/2517/15-ц
провадження № 61-40685св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області  від 01 серпня 2017 року у складі судді Бачун О. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 рокуу складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 25 лютого 2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № LVH9AE00000295, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 18 376 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 10,56 % на рік на суму залишку заборгованості на строк до 22 лютого 2013 року. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором в нього станом на 17 серпня 2015 року утворилася заборгованість перед банком в розмірі 30 155,84 доларів США, з яких: 8 743,13 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 1 322,15 доларів США - за процентами за користування кредитом; 261,73 долар США - за комісією за користування кредитом; 19 828,83 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. Частину зазначеної заборгованості, а саме 16 018,04 доларів США було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц, тому з відповідача на користь банку підлягає стягненню залишок заборгованості в розмірі 14 137,80 доларів США, а також 11,49 доларів США - штраф (фіксована частина) та 706,89 доларів США - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 14 856,18 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 17 серпня 2015 року складає 323 122,01 грн, та понесені судові витрати.  
 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 3 292,09 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 71 602,96 грн, з яких: 1 251,56 доларів            США - заборгованість за кредитом; 1 322,15 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 11,49 доларів США - штраф (фіксована частина); 706,89 доларів США - штраф (процентна складова), а також - судовий збір в розмірі 716,02 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПАТ КБ «Приват Банк» всупереч вимогам закону здійснило нарахування заборгованості за кредитним договором не з часу ухвалення заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                          від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц, а з 2008 року, що призвело до її збільшення.
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким вказану вимогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором від 25 лютого              2008 року № LVH9AE00000295 за період з 25 грудня 2012 року по 17 серпня 2015 року в розмірі 27 231 грн. В решті рішення суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що щоденно нараховуючи пеню, позивач знав або міг дізнатися про порушення свого права ще з 25 грудня 2012 року, однак звернувся до суду з позовом 15 жовтня 2015 року, тому стягненню підлягає лише пеня, яка нарахована в межах одного року, що передував пред`явленню позову, тобто за період з 15 жовтня 2014 року по 17 серпня 2015 року. Пеня за вказаний період складає 4 755,59 доларів США, однак вона підлягає зменшенню до розміру неповернутого залишку тіла кредиту - 1 251,56 доларів США в перерахунку на гривню за офіційним курсом Національного банку України станом на 17 серпня  2015 року, як просив ПАТ КБ «ПриватБанк» в позовній заяві, що складає 27 231 грн. Зазначений висновок обґрунтовано посиланням на частину третю статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та на те, що розмір пені навіть в межах позовної давності значно перевищує розмір стягнутого судом першої інстанції залишку неповернутого тіла кредиту, а питання про стягнення заборгованості за кредитним договором за період до 24 грудня 2012 року є спірним, оскільки заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі                          № 202/18596/13-ц скасоване ухвалою цього ж суду від 24 травня 2016 року.
 
18 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року за нововиявленими обставинами, в якій зазначив, що задовольняючи позов, суд послався на заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц, яке в подальшому було скасоване ухвалою цього ж суду від 24 травня 2016 року. Вказана обставина є істотною для цієї справи та може вплинути на її вирішення.
 
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Ухвала місцевого суду мотивована тим, що заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі                               № 202/18596/13-ц не було підставою для прийняття рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року в цій справі, а лише враховано при зменшенні суми стягнення. Крім того, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року було змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року.
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що скасування заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц не є підставою для перегляду за нововиявленими обставинами рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року в цій справі.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про перегляд рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року за нововиявленими обставинами.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи і не звернули уваги на те, що рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року було ухвалено з посиланням на преюдиційні обставини, встановлені заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц,                      а саме - порушення умов кредитного договору від 25 лютого 2008 року                         № LVH9AE00000295 та розмір заборгованості. Оскільки зазначене рішення було скасоване ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                  від 24 травня 2016 року, то ця обставина є нововиявленою в розумінні статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
У листопаді 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц не було підставою для прийняття рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року, а лише було враховане при зменшенні суми стягнення. Оскільки розгляд справи було закінчено ухваленням рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року, то висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року за нововиявленими обставинами є правильним. За таких обставин, посилаючись на безпідставність доводів скарги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Миколаївського районного суду Львівської області. 
 
15 листопада 2018 року справа № 447/2517/15-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № LVH9AE00000295, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 18 376,01 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 10,56 % річних на суму залишку заборгованості на строк до 22 лютого 2013 року. 
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за вказаним договором, згідно з наданим позивачем розрахунком, в нього станом на 17 серпня 2015 року утворилася заборгованість перед банком в розмірі 30 155,84 доларів США, з яких: 8 743,13 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 1 322,15 доларів США - за процентами за користування кредитом; 261,73 долар США - за комісією за користування кредитом; 19 828,83 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. 
 
Оскільки частину зазначеної заборгованості, а саме 16 018,04 доларів США було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц, то в цій справі місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості в розмірі 3 292,09 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 71 602,96 грн, а саме: 1 251,56 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 1 322,15 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 11,49 доларів США - штраф (фіксована частина); 706,89 доларів США - штраф (процентна складова).
 
Апеляційним судом також встановлено, що ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 травня 2016 року у справі № 202/18596/13-ц було  задоволено заяву ОСОБА_1 , скасовано заочне рішення цього ж суду                     від 31 січня 2013 року і справу призначено до розгляду в загальному порядку. При цьому апеляційний суд зазначив, що скасування заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2013 року не перешкоджає розгляду цієї справи, так як рішення суду першої інстанції позивач оскаржує лише в частині вирішення його вимог про стягнення з відповідача пені за період з 25 грудня 2012 року по 17 серпня 2015 року. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів за користування кредитом, а також штрафів жодна із сторін не оскаржила.
 
Підставою для перегляду рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 зазначив те, що заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц, на яке в цій справі послався місцевий суд, було скасоване ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 травня 2016 року.
 
Згідно з частиною першою, пунктом 3 частини другої статті 361 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції (далі - ЦПК України             2004 року) рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв`язку з нововиявленими обставинами. Підставою для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду.
 
Відповідні норми закріплено також в частині першій, пункті 3 частини другої статті 423 ЦПК України.
 
За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, яке переглядається.
 
Скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.
 
Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв`язку судових рішень, зокрема з того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, повинні мати значення для іншої справи.
 
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 711/2178/17 (провадження № 61-44764св18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц було лише враховане при розрахунку заборгованості та зменшенні суми стягнення. 
 
При цьому суди попередніх інстанцій не звернули уваги на доводи заявника про преюдиційний зв`язок вказаних судових рішень та не дали належної правової оцінки його аргументам, не з`ясували, чи може вплинути скасування заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц на юридичну оцінку обставин в цій справі, зокрема щодо розміру заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та штрафами. 
 
З огляду на викладене висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для перегляду рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року за нововиявленими обставинами є необґрунтованим та передчасним.
 
Згідно з абзацом першим частини першої, пунктом 3 частини другої статті 362 ЦПК України 2004 року заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду. Строк для подання заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами обчислюється у випадках, встановлених пунктом 3 частини другої статті 361 цього Кодексу, - з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовано судове рішення, що стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, які підлягають перегляду. 
 
Тлумачення статті 362 ЦПК України 2004 року свідчить, що місячний строк для подання заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, є процесуальним і може бути поновлений за загальними правилами, встановленими статтею 73 ЦПК України 2004 року. Якщо заяву подано після закінчення процесуального строку і відсутнє клопотання про його поновлення або в поновленні пропущеного строку для подання заяви буде відмовлено, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, яка може бути оскаржена.
 
Із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року, оскільки           заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2013 року у справі № 202/18596/13-ц було скасоване ухвалою цього ж суду                     від 24 травня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся 18 травня 2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого абзацом першим частини першої, пунктом 3 частини другої статті 362 ЦПК України 2004 року.
 
Клопотання про поновлення процесуального строку ОСОБА_1 не заявляв, причин пропуску строку не наводив, доказів їх поважності не надавав.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведеного, розглядаючи заяву            ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами по суті, не перевірили поважності причин пропуску заявником строку на її подання та не вирішили питання про його поновлення, тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки суди обох попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, то відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області  від 01 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова    В. М. Ігнатенко  	
 	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	М. Ю. Тітов