Постанова
Іменем України
 
29 травня 2020 року
місто Київ
 
справа № 298/815/15-ц
провадження № 61-83св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Лютянська сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2016 року у складі судді Тарасевича П. П., додаткове рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2017 року у складі судді Тарасевича П. П. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю., Фазикош Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У серпні 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області 
(далі - Лютянська сільська рада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу будинку недійсними.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 25 серпня 1960 року Виконавчий комітет Великоберезнянської сільської ради надав його батькові ОСОБА_4 дозвіл № 249 на будівництво нового будинку в с. Люта. ОСОБА_4 зареєстрував за собою право приватної власності на новозбудований будинок в погосподарській книзі № 3 Лютянської сільської ради на підставі дозвільних документів. Також зазначив, що спадковий будинок відноситься до суспільної групи робітничий двір, а в погосподарській книзі помилково записано як колгоспний двір.
Будинок збудований з двома окремими входами, в одній частині проживали батьки позивача, він та його сестра ОСОБА_5 , в другій - старший брат з дружиною ОСОБА_2 
У 1977 році помер батько позивача, у 1984 року - його мати, а у 1991 році - брат ОСОБА_6 .
Зазначав, що після смерті батька в установлені законом строки прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння майном, користувався приміщеннями в тій частині, де проживали батьки, та користувався предметами домашнього вжитку та обстановки, ключі від вхідних дверей знаходилися у нього. У нього є усі оригінали документів, видані його батькові як забудовнику на будівництво нового будинку в с. Люта у 1960 році.
Зазначив, що інші спадкоємці не здійснили будь-яких дій, що свідчать про прийняття спадщини, а тому відповідно до законодавства відмовилися від прийняття спадщини.
Вважав, що виконавчий комітет 30 березня 2007 року всупереч вимогам чинного законодавства ухвалив рішення № 58 про надання дозволу ОСОБА_2 на оформлення свідоцтва на спадковий будинок № АДРЕСА_1 . Стверджував, що сільський голова не наділений повноваженнями видавати свідоцтва на спадщину. За адміністративним позовом Ужгородський міськрайонний суд рішення Лютянської сільської ради від 30 березня 2007 року № 58 визнав недійсним та скасував його.
Оскільки свідоцтво про право власності на будинок №   АДРЕСА_1 видане на підставі незаконного рішення, то воно є також недійсним, а договір купівлі-продажу будинку, вчинений ОСОБА_2 зі своїм племінником ОСОБА_3 на підставі недійсного свідоцтва, є недійсним з моменту його вчинення.
Враховуючи наведене, позивач просив визнати нікчемним та скасувати свідоцтво, серії НОМЕР_3, про право власності на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 , видане 26 червня 2007 року Лютянською сільською радою ОСОБА_2 , а також визнати нікчемним та скасувати договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 23 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та визнати його власником спадкового будинку АДРЕСА_1 .
Стислий виклад заперечень сторони відповідача
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти задоволення позову у зв`язку з його безпідставністю.
Лютянська сільська рада та ОСОБА_3 просили застосувати правила про позовну давність.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу будинку недійсними відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що судом встановлено, що рішення від 30 березня 2007 року № 58 Лютянської сільської ради, на підставі якого 26 червня 2007 року Лютянською сільською радою видано ОСОБА_2 свідоцтво серії  НОМЕР_3 про право власності, є діючим та не скасоване. Позивач не навів підстави визнання договору купівлі-продажу від 23 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним та не обґрунтував, у чому полягає його незаконність. Також позивачем не надано суду доказів того, що він після смерті батьків прийняв спадщину за законом, а саме шляхом вчинення дій, передбачених статтею 549 ЦК Української РСР, або прийняв її після втрати чинності статті 549 ЦК Української РСР.
Додатковим рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позовної вимоги в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на спадковий будинок АДРЕСА_1 відмовлено.
Додаткове рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що враховуючи те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської про визнання свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу будинку недійсними відмовлено, тому у задоволені позовної вимоги про визнання ОСОБА_1 власником спадкового будинку АДРЕСА_1 необхідно також відмовити, оскільки ця позовна вимога є похідною вимогою від зазначеної первісної вимоги.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Великоберезнянського районного суду від 26 липня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстави для його зміни чи скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у грудні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Великоберезнянського районного суду від 26 липня 2016 року, додаткове рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року, постановити нове рішення по суті позовних вимог.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що заявник звернувся до суду у зв`язку з порушенням його спадкових прав. Стверджує, що у матеріалах справи наявні докази на підтвердження прийняття ним спадщини, відкритої після смерті батьків ОСОБА_1 . Зазначає, що судами помилково не застосовано до спірних правовідносин положення статті 548 ЦК Української РСР, статей 19, 92, 143 Конституції України, частини третьої статті 24, пункту 1 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини третьої статті 34 Закону України «Про нотаріат», частини першої статті 216, стаття 328, частини першої статті 1297 ЦК України. Також заявник не погоджується з висновками судів, що домоволодіння, яке входить до складу спадщини, було колгоспним двором.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у грудні 2017 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки. 
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у 1977 році помер ОСОБА_4 , у 1984 році - його дружина ОСОБА_8 , а в 1991 році - їх син та чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_6 .
Рішенням Виконавчого комітету Лютянської сільської ради від 30 березня 2007 року № 58 надано дозвіл ОСОБА_2 на оформлення свідоцтва про право власності на будинок  АДРЕСА_1 та Комунальному підприємству «В. Березнянське районне бюро технічної інвентаризації» зареєструвати житловий будинок у АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та видати свідоцтво про право власності на її ім`я.
26 червня 2007 року Лютянською сільською радою видано ОСОБА_2 свідоцтво серії  НОМЕР_3 про право власності на нерухоме майно - будинок  АДРЕСА_1 .
23 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу будинку  АДРЕСА_1 .
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 квітня 2014 року у справі № 712/1745/2012 визнано недійсним та скасовано рішення Лютянської сільської ради від 30 березня 2007 року № 58 про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення свідоцтва про право власності на будинок  АДРЕСА_1 та видання свідоцтва про право власності на її ім`я.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року постанову Ужгородського міськрайонного суду від 02 квітня 2014 року скасовано та провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Лютянської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності закрито.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Верховний Суд врахував, що підставою для відмови у задоволенні позову було встановлення апеляційним судом недоведеності порушення прав та інтересів заявника, а також недоведеності заявлених позовних вимог.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, які були чинними на момент відкриття спадщини.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до частини 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (частина 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України).
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР).
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 
ЦК Української РСР).
Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що спадкоємцями є особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину.
Неприйняття спадщини або недоведення того, що особа є спадкоємцем за законом або за заповітом, позбавляє суд права робити висновок, що така особа має права на спадкове майно, яке набуто у власність іншою особою.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновків, що заявник не надав належних та допустимих доказів того, що він прийняв спадщину, відкриту після смерті батьків, фактично вступивши в управління спадковим майном.
Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, які мають право на позов в матеріально-правовому сенсі та повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу будинку недійсними, визнання права власності на спадкове майно, можуть розглядатися виключно ті особи (спадкоємці за законом, спадкоємці за заповітом), чиї суб`єктивні спадкові права порушені у зв`язку із набуттям у власність спадкового майна відповідачами.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).
Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.
В оцінці дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо оцінки зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало однією з підстав для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в касаційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях. Позивач мала довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені її цивільні права, які підлягають захисту та поновленню.
Доводи касаційної скарги про те, що судами не надано оцінки доказам у справі, відхилені Верховним Судом, оскільки суди дослідили зібрані у справі докази, надали їм належну правову оцінку, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Зважаючи на наведене, враховуючи, що судами досліджено зібрані у справі докази, надано їм належну правову оцінку, системний аналіз, доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України.
Отже, заявник під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій не довів, що прийняв спадщину після смерті батьків, фактично вступивши в управління спадковим майном, а отже, не довів, що успадкував спірний будинок, а тому передача його у власність ОСОБА_2 порушує його права як спадкоємця.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги тим, що він успадкував спірне майно, вступивши в управління ним.
Враховуючи, що судами не встановлено, а позивачем не доведено, що він успадкував спірний будинок, права заявника набуттям у власність спірного будинку спочатку ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_3 не порушені, а отже обґрунтованими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність порушення прав позивача у справі, яка переглядається. 
Одночасно Верховний Суд виходить з того, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо. Зважаючи на наведене, Верховний Суд визнає передчасними висновки судів першої та апеляційної інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог, проте, враховуючи, що недоліки оскаржуваних судових рішень не впливають на правильність прийнятого рішення у справі, Верховний Суд, застосувавши правило статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги остаточних висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених рішень не впливають. Інші доводи спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Щодо оскарження додаткового рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2017 року
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду.
Аналогічна норма права міститься й у чинному ЦПК України. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції судом касаційної інстанції не перевіряються, оскільки заявник не скористався правом апеляційного оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, відповідно, не набув право на його оскарження в касаційному порядку.
З врахуванням наведеного, Верховний Суд позбавлений повноважень на перегляд зазначеного додаткового рішення в порядку касаційного провадження.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        А. С. Олійник

                                                                                                                        В. В. Яремко