Постанова 
Іменем України 
 
11 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 463/4475/18
провадження № 61-17289св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державна казначейська служба України, 
третя особа - Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини Ліщина Іван Юрійович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Уповноваженого      у справах Європейського суду з прав людини Ліщини Івана Юрійовича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року у складі судді Леньо С. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року   в складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ               у Львівській області), Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (далі - ГУ ДКСУ у Львівській області), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), третя особа - Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини Ліщина І. Ю., про відшкодування моральної шкоди.
 
Позов мотивований тим, що понад 24 роки він працював в органах міліції та         в грудні 2002 року йому призначено пенсію працівника органів внутрішніх справ. 
 
Оскільки розмір призначеної пенсії істотно занижений, звернувся до суду               з відповідним адміністративним позовом до Управління МВС України                      у Львівській області. 
 
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2006 року,     в подальшому частково скасованою постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2007 року, зобов`язано Управління МВС України                       у Львівській області провести перерахунок раніше призначеної пенсії, починаючи з 26 грудня 2005 року з урахуванням не виплаченої йому надбавки у розмірі 10 % посадового окладу за роботу з таємними документами за січень - серпень, жовтень - листопад 1998 року, серпень - грудень 2001 року. 
 
Рішення суду не виконано на час звернення до суду, незважаючи на неодноразові звернення з цього приводу із позовами до суду, із скаргами до органів поліції та прокуратури, а також до Європейського суду з прав людини. Тривале невиконання судового рішення є грубим порушенням державою Україна його прав, гарантованих пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (надалі - Конвенція), що ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року                    № 475/97-ВР та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
 
На думку особи, що подала касаційну скаргу, невиконання відбувається з вини боржника - Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, який під надуманим приводом відмовляється здійснити перерахунок пенсії, хоча позивач усіма можливими способами сприяв процедурі виконання. Усі ці обставини спричинили йому моральні страждання. Факт тривалого невиконання судового рішення виснажує його психологічно, створює відчуття незахищеності та непотрібності, погіршує його і так слабке здоров`я. Будучи особою похилого віку та особою з інвалідністю ІІІ групи, позивач постійно хворіє та потребує систематичного лікування, а відповідно, і додаткових коштів, оскільки пенсії не вистачає, через неправомірну бездіяльність державних органів вимушений витрачати значний час для вирішення проблеми. 
 
Оскільки невиконання судового рішення триває більше 11 років, а перерахунок пенсії не здійснюється понад 12 років, спричинену моральну шкоду оцінює            у розмірі 250 000,00 грн, який, на його думку, відповідає вимогам розумності, добросовісності та справедливості. Тому цю суму просить стягнути                         в примусовому порядку.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року, позов задоволено частково.
 
Стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн, завдану органом державної влади, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України грошових коштів Державного бюджету України з відповідного відкритого для цього рахунка Державної казначейської служби України.
 
У задоволенні решти позовних відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що неможливість для позивача протягом тривалого строку отримати виконання рішення, винесеного на його користь, завдає йому душевних страждань, і у зв`язку з цим відповідно до статті 56 Конституції України, статей 23, 1167, 1173 ЦК України він має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, яка за цих обставин буде ефективним засобом захисту та справедливою компенсацією витрачених позивачем часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалами Верховного Суду від 01 і 28 жовтня та від 01 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 463/4475/18, витребувано її                з Личаківського районного суду м. Львова.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що присуджений розмір моральної шкоди        в сумі 20 000,00 грн не відповідає практиці Європейського суду з прав людини, недотримання державою свого обов`язку з виконання судового рішення призвело до глибоких моральних та психологічних страждань. 
 
У вересні 2019 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи дії/бездіяльність органу державної влади не визнано незаконними, а тому немає жодних підстав для відшкодування шкоди. 
 
У вересні 2019 року Урядовий уповноважений у справах Європейського суду         з прав людини Ліщина І. Ю. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» не передбачено виплату справедливої сатисфакції, а зобов`язано Україну вжити заходів загального характеру.
 
Доводи інших учасників справи
 
У жовтні 2019 року ГУ ПФУ у Львівській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Указувало, що сума моральної шкоди визначена судами без будь-якого документального підтвердження. 
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги Державної казначейської служби України та Урядового уповноваженого    у справах Європейського суду з прав людини Ліщини І. Ю., у яких просив касаційні скарги залишити без задоволення, а касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
 
У грудні 2019 року Урядовий уповноважений у справах Європейського суду           з прав людини Ліщина І. Ю. подав до Верховного Суду пояснення, у яких зазначив, що встановлені судом обставини завдання позивачу моральної шкоди не підтверджені доказами, а тому немає підстав для виплати моральної шкоди.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, щопозивачу згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» з 24 грудня 2002 року призначено пенсію за вислугою років.
 
Відповідно до постанови Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2006 року, частково скасованої постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2007 року:
 
зобов`язано УМВС України у Львівській області провести нарахування не виплаченої позивачу матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої пунктом 2 Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року № 926 за період 1999 - 2002 роки та провести її виплату       в повному обсязі;
 
зобов`язано УМВС України у Львівській області провести нарахування позивачу надбавки у розмірі 10 % посадового окладу за роботу з таємними документами за січень - серпень, жовтень - листопад 1998 року, серпень - грудень 2001 року та провести її виплату в повному обсязі;
 
зобов`язано відповідача провести перерахунок раніше призначеної позивачу пенсії, починаючи з 26 грудня 2005 року з урахуванням не виплаченої йому надбавки у розмірі 10 % посадового окладу за роботу з таємними документами за січень - серпень, жовтень - листопад 1998 року, серпень - грудень 2001 року.
 
На виконання зазначеного судового рішення 14 травня 2007 року Франківський районний суд м. Львова видав виконавчий лист, копія якого приєднана до матеріалів справи.
 
Постановою державного виконавця від 31 травня 2007 року відкрито виконавче провадження та зобов`язано боржника - Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області добровільно виконати вищевказаний виконавчий документ у строк до 07 червня 2007 року.
 
Згідно з ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2007 року у вказаному виконавчому провадженні проведено заміну боржника - Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.
 
З огляду на зазначене листом державного виконавця від 03 березня 2008 року Головному управлінню МВС України у Львівській області надано строк для добровільного виконання судового рішення - до 10 березня 2008 року, а саме: провести нарахування не виплаченої позивачу матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої пунктом 2 Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року № 926, за період 1999 - 2002 роки та провести її виплату у повному обсязі; провести нарахування позивачу надбавки у розмірі 10 % посадового окладу за роботу з таємними документами за січень - серпень, жовтень - листопад 1998 року, серпень - грудень 2001 року та провести її виплату в повному обсязі.
 
Відповідно до копії видаткового касового ордера Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України у Львівській області здійснило виплату матеріальної допомоги в загальному розмірі 2 276,20 грн. Факт виконання судового рішення в частині виплати матеріальної допомоги не заперечується сторонами.
 
Відповідно до змісту подання державного виконавця про заміну сторони виконавчого провадження станом на 17 лютого 2009 року судове рішення             в частині проведення перерахунку з урахуванням надбавки в розмірі 10 % залишалось невиконаним, а у зв`язку із змінами в законодавстві функції                 з призначення (перерахунку) та виплати пенсії певним категоріям громадян,         в тому числі працівникам органів внутрішніх справ, передано від органів МВС України до органів Пенсійного фонду України.
 
Вказане подання задоволено ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12 березня 2012 року, внаслідок чого державний виконавець виніс постанову про заміну сторони виконавчого провадження від 02 квітня 2012 року, згідно        з якою боржник ГУ МВС України у Львівській області замінений на ГУ ПФ України у Львівській області.
 
Згідно з мотивувальною частиною постанови Франківського районного суду       м. Львова від 26 грудня 2006 року, яка в цій частині не скасована постановою Львівського апеляційного суду м. Львова від 16 квітня 2007 року, задовольняючи позовну вимогу про перерахунок пенсії з урахуванням надбавки у розмірі 10 % посадового окладу за роботу з таємними документами за січень - серпень, жовтень - листопад 1998 року, серпень - грудень 2001 року, суд виходив з того, що посада, яку обіймав позивач у такі періоди, передбачала допуск до державної таємниці, а отже він мав право на встановлення відповідної надбавки, проте в цей період УМВС України у Львівській області протиправно не встановила цієї надбавки і, відповідно, такі суми не були враховані при призначенні пенсії.
 
Згідно з листом ГУ ПФ України у Львівській області від 15 червня 2012 року, тобто після заміни боржника у виконавчому провадженні, позивачу повідомлено про те, що надбавка за таємність в розмірі 10 % врахована при призначенні пенсії, внаслідок чого підстав для повторного перерахунку немає, що не може вважатись виконанням судового рішення, адже відповідно до такого рішення боржнику належало врахувати суми, які підлягали виплаті позивачу у згадані періоди і які мали значення для визначення в майбутньому розміру пенсії позивача.
 
Постановами державного виконавця від 17 вересня 2012 року на боржника -     ГУ ПФ України у Львівській області двічі накладено штраф: у розмірі 1 020,00 грн та 2 040,00 грн відповідно.
 
У зв`язку з невиконанням судового рішення та неможливістю його виконання без участі боржника 18 січня 2013 року державний виконавець за погодженням         з начальником ВПВР Управління ДВС ГУЮ у Львівській області скерував подання про притягнення службових осіб ГУ ПФ України у Львівській області до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого статтею    382 КК України.
 
Згідно з відповіддю Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від          14 травня 2013 року за вказаним фактом розпочато досудове розслідування         у кримінальному провадженні № 1201350050000217 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 382 КК України.
 
Постановою державного виконавця від 23 вересня 2013 року виконавче провадження закінчено.
 
Згідно з матеріалами справи досудове розслідування не завершено. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 28 грудня 2016 року, яка проведена у цьому кримінальному провадженні, матеріали пенсійної справи не підтверджують документально проведення органами, які згідно з чинним законодавством здійснюють нарахування та виплату пенсій, перерахунку пенсії на підставі виконавчого документа, виданого 14 травня 2007 року Франківським районним судом м. Львова.
 
Судове рішення від 16 квітня 2007 року, в частині зобов`язання здійснити перерахунок пенсії з урахуванням надбавки у розмірі 10 % посадового окладу за роботу з таємними документами за січень - серпень, жовтень - листопад 1998 року, серпень - грудень 2001 року станом на час розгляду справи не виконане.
 
У листі від 12 жовтня 2017 року Велика Палата Європейського суду з прав людини повідомила позивача, що 26 червня 2017 року прийняла рішення,              в якому встановлено, що заява позивача, як і інші заяви, є частиною процедури виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (№ 40450, 15 жовтня 2009 року). Зокрема, Європейський суд з прав людини  вирішив, що за системну проблему, встановлену в рішенні у справі у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (№ 40450, 15 жовтня 2009 року), відшкодування має бути надано позивачу в рамках процедури виконання під наглядом Комітету Міністрів.
 
Європейський суд з прав людини  вирішив приєднати заяву до справи «Бурмич та інші проти України» (№ 46852/13 та ін.) відповідно до правила 42 § 1 Регламенту Суду в поєднанні з правилом 71 § 1 та вилучити всі об`єднані заяви     з реєстру справ згідно зі статтею 37 § 1 (с) Конвенції і передати їх до Комітету Міністрів Ради Європи з метою їх подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України».
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги)підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 . Верховний Суд зазначає таке 
 
Мотивуючи касаційну скаргу, ОСОБА_1 зазначив як підставу для її задоволення те, що присуджений розмір моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн не відповідає практиці Європейського суду з прав людини, недотримання державою свого обов`язку з виконання судового рішення призвело до глибоких моральних та психологічних страждань.
 
Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;                    2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку                              з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;     3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи,           а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
 
При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
 
Право на судовий захист гарантується Конституцією України (статті 8, 56, 129-1), міжнародними договорами України і включає, у тому числі, і право на виконання судового рішення у розумний строк, яке реалізується за допомогою створення державою умов і забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України, пункт перший статті 6 Конвенції).
 
Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у статтях 1, 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», із уточненням щодо кола осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України.
 
З урахуванням комплексного аналізу статей 3, 15, 16, 23, 1167 ЦК України компенсація за порушення права на виконання судового рішення у розумний строк як захід відповідальності держави має на меті відшкодування заподіяної немайнової шкоди фактом порушення процедурних умов, що забезпечують реалізацію цього права упродовж розумного строку, незалежно від наявності чи відсутності вини органів, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, інших державних органів та їх посадових осіб, хоча законом у цьому випадку передбачена умисна форма вини особи, що завдала моральної шкоди.
 
Розглядаючи вимоги про компенсацію, суд встановлює факт порушення права на виконання судового рішення в розумний строк, виходячи зі змісту судових актів та інших матеріалів справи з урахуванням правової та фактичної складності справи, поведінки заявника, ефективності та достатності дій суду або судді, що здійснюються з метою своєчасного розгляду справи, ефективності та достатності дій органів, організацій або посадових осіб, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, характер дій та діяльності, спрямованих на своєчасне виконання судового акта, загальної тривалості провадження у справі і виконання судового акта.
 
Оскільки сам факт порушення права на виконання судового акта в розумний строк свідчить про заподіяну немайнову шкоду (порушення права на судовий захист), а її відшкодування не залежить від вини органу або посадової особи. Особа, яка звернулася із заявою про компенсацію, не повинна доводити наявність цієї шкоди. Встановлення факту порушення права на виконання судового акта (рішення) в розумний строк є підставою для присудження компенсації.
 
Дії органів, організацій або посадових осіб, на яких покладено обов`язки                з виконання судового акта, визнаються достатніми й ефективними, якщо вони здійснюються з метою своєчасного виконання такого акта. При цьому необхідно враховувати, зокрема, своєчасність видачі належним чином оформленого виконавчого документа, направлення його судом або стягувачем до органу, організації або посадовій особі, на яких покладено обов`язки щодо виконання судових актів, а також з`ясовувати, чи не викликана затримка у видачі або направленні виконавчого документа поведінкою заявника, наприклад шляхом ненадання ним реквізитів банківського рахунка.
 
Не можуть розглядатися як підстава, яка виправдовує порушення розумних строків виконання судового акта, обставини, пов`язані з організацією роботи органів і посадових осіб, які виконують судові акти.
 
Встановивши надмірно тривалий характер правопорушення, що полягав                 у невиконанні рішення суду, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суди першої та апеляційної інстанцій     з урахуванням глибини та ступеня моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду, а також             з урахуванням принципів розумності і справедливості дійшли правильного висновку про стягнення з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн, і цей розмір є таким, що відповідає глибині і ступеню моральних       і фізичних страждань потерпілого. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів та із застосованими нормами права.
 
Щодо касаційної скарги Державної казначейської служби України Верховний Суд зазначає таке 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи дії/бездіяльність органу державної влади не визнано незаконними, а тому немає жодних підстав для відшкодування шкоди. 
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від    07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
 
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб вищого рівня державної виконавчої служби.
 
Щодо касаційної скарги Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Верховний Суд зазначає таке 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» не передбачено виплату справедливої сатисфакції, а зобов`язано Україну вжити заходів загального характеру.
 
Із цими доводами Верховний Суд не може погодитись з огляду на таке.
 
Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
 
Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась                 у пілотному рішенні Європейського суду з прав людини проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Європейського суду з прав людини    з цього питання. У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02; у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, заява № 67534/01; у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року, заява № 74221/01; у справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року, заява       № 29508/04).
 
Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine), № 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, заява № 29439/02; у справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 1811/06).
 
Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, наголосив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 ст. 1 Протоколу     № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02).
 
Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язком держави. При цьому держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.
 
У справі «Скордіно проти Італії» Європейський суд з прав людини визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.
 
Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення          у справі «Вассерман проти Росії» від 10 квітня 2008 року, заява № 21071/05,       пп. 49 і 51), вимагають такого: позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява        № 36813/97, п. 195); призначене відшкодування має бути виплачене без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 198); процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 200); норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 201); розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява      № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213).
 
У справі «Харук та інші проти України» (рішення від 26 липня 2012 року [комітет], заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24 - 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується в разі встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3 000,00 євро кожному заявнику в заявах, які стосуються невиконання рішень тривалістю понад три роки, та 1 500,00 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди,        а також компенсацією судових витрат.
 
Європейський суд з прав людини також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування майнової шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір, але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява          № 36813/97, пп. 203 - 204, та у справі «Вассерман проти Росії», заява                     № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у разі надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи, що недотримання державою свого зобов`язання                    з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, п. 100).
 
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди в разі надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
 
Виходячи з наведеного, Верховний Суд зазначає, що відповідач належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача - фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.
 
Щодо обставин справи, які були підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу, слід відзначити, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення.
 
Оцінюючи вказані обставини та характер спірних правовідносин у їх сукупності,    а також часткове виконання рішення суду про стягнення грошових коштів               і невиконання рішення в частині перерахування пенсії, Верховний Суд дійшов висновку, що в цьому випадку моральна шкода має бути відшкодована у сумі, що була визначена судом першої інстанції у розмірі 20 000,00 грн. 
 
При цьому Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути стягнений у сумі 250 000,00 грн, оскільки в таких розмірах стягує моральну шкоду Європейський суд з прав людини, необґрунтованими, виходячи з такого.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини суд у своїх рішеннях дійсно присуджував з держави в рахунок відшкодування моральної шкоди            в середньому від 1 500,00 до 3 000,00 євро, посилаючись на встановлення тривалого невиконання рішень, винесених на користь заявників, порушення        ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.
 
Верховний Суд наголошує, що таке відшкодування моральної шкоди обґрунтовується в рішеннях ЄСПЛ саме відсутністю ефективного національного засобу захисту. У зв`язку з наведеним Верховний Суд зазначає, що в межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, було відновлено шляхом відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначив за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень і обставин справи, що є юридичним захистом прав позивача судом України, а не міжнародною судовою установою, яка захищає такі права у разі неотримання особою ефективного національного засобу юридичного захисту. Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідачів у рахунок компенсації моральної шкоди грошових коштів в розмірі 250 000,00 грн є необґрунтованими.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги)суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_1 , державної казначейської служби України, Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини необхідно залишити без задоволення,              а оскаржувані рішення - без змін, оскільки суд правильно застосував норм матеріального права та не порушив норми процесуального права.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України        (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку         з переглядом справи в суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку    з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Ліщини Івана Юрійовича залишити без задоволення. 
 
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
                                                                                                                        
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
                                                                                                                        
В. М. Коротун